(rak on tur') n. en god fortæller.
Mine damer og herrer, mit navn er Randy Christmas,
og jeg er borgmester i Miami, Florida.
Den film, De nu skal se, er en rystende fremstilling
bygget på virkelige hændelser.
Den handler om et forbrydernetværks brutale forsøg
på at overtage hele Florida.
Var det ikke for Floridas ordensmagt,
dennes årvågne og tapre arbejde,
og regeringens integritet,
kunne denne trussel være blevet til virkelighed.
Jeg vil gerne benytte denne lejlighed til at advare
borgerne i hele nationen:
Dette kunne også ske i Deres delstat.
Her i Florida er vi dog overbevist om,
at det aldrig vil ske igen.
KOKAINENS COWBOYS
Jeg hedder Jon Roberts.
Jeg er født i New York.
Jeg mistede min far, da jeg var ni år gammel.
Min mor, da jeg var 13.
Min stedfar smed mig ud samme år.
Min søster prøvede at tage sig af mig,
men det gik slet ikke på grund af mig.
Og så endte jeg hos min onkel.
Jeg skulle inddrive penge for ham, for han var lånehaj.
Jeg blev sat sammen med en af hans folk,
der også var chauffør for Carlo Gambino.
Min onkel sagde: "Bare rolig, han passer på dig."
En fyr skyldte min onkel penge.
Vi bortførte ham, smed ham ind i en lejlighed,
og fyren, jeg var sammen med, havde taget heroin.
Jeg sagde: "Jeg tager hjem og sover. Hold øje med ham."
Men han endte med at tage en overdosis,
så fyren, vi skulle have styr på, åbnede døren
og smuttede, mens min ven lå død på gulvet.
Han gik til politiet, som så dukkede op,
og de anholdt mig og satte mig i...
Dengang havde man the Tombs i New York,
et af de oprindelige fængsler.
Man kom gerne ned til the Tombs
og gav de indsatte et tilbud:
Hvis du tager til Vietnam og bliver hjemsendt
med flotte papirer, vil tiltalen blive frafaldet.
Jeg sagde: "Fint. Det lyder som et godt tilbud."
Jeg meldte mig til tjeneste i et år, og der var en indledende samtale.
De sagde: "Du får en specialuddannelse.
Vi sender dig hertil og gør dig til en..."
Man kan slippe af sted med mange vilde ting i Vietnam.
Jeg blev udsendt med de luftbårne tropper,
og jeg kunne lide at være der, for jeg havde en dårlig mentalitet,
og jeg endte med at blive i fire år.
Jeg blev skudt ned fra et træ.
Jeg har en metalplade i hovedet.
Jeg vil ikke tale så meget om den tid,
for alle har noget at sige om den.
Når man kom hjem og ikke kunne finde noget at lave,
går tankerne til det, man er blevet udlært til.
Jeg mistede alt. Min onkel sagde til mig:
"Vi to skal tjene masser af penge,"
og vi åbnede en restaurant.
Vi købte den eller tog den fra nogen,
hvis jeg husker ret, og den hed Alice's Restaurant.
Derefter rettede vi blikket mod natklubber og åbnede fire-fem af dem.
De blev meget populære, og vi tjente gode penge.
En dag fik vi besøg af politiet,
som fortalte os, at vores kompagnon
var blevet fundet på Long Island Expressway.
Han var blevet skudt 11 gange.
Hvem ved, hvad der var sket?
På det tidspunkt tænkte jeg:
"Jeg må væk fra det her."
Så jeg flyttede herned...
VELKOMMEN MIAMI LUFTHAVN
...og slog mig på kokainen.
JON ROBERTS KOKAINHANDLER
Forhandlede kokain for over 2 milliarder dollars
for Medellin-kartellet.
Jeg tror, det har noget med beliggenheden at gøre.
Det er slutningen på landkortet, helt nede i bunden,
den yderste grænse.
Folk, der flygter fra andre mennesker,
fra ordensmagten eller fra egne dæmoner.
Hvis de er på flugt længe nok, ender de gerne her.
Miami Beach Amerikas bedste feriested
Der er liv og glade dage i Miami Beach.
Området omkring Miami var stille og roligt,
og det var et dejligt sted at bo.
Dengang var Miami en del af Syden. Det var som Alabama.
Her var ingen penge eller store bygninger.
Centrum var ret tom.
Miami Beach bestod primært af ældre mennesker,
der sad i gyngestole
på South Beach, mens de ventede på at dø.
Det var en helt anden verden dengang.
Jeg er gammel South Florida-beboer,
en af de få på min alder, der er født hernede.
Jeg arbejdede med import,
der var også lidt eksport inde over, men primært import.
MICKEY MUNDAY SMUGLER
Transporterede over 38 ton kokain fra Colombia til USA.
Dengang var byen meget uskyldig.
Det var let at trænge ind i South Florida
som narkohandler.
Florida er et paradis for narkosmuglere.
- Der var fri adgang. - Fri adgang.
1.930 km kystlinje, meget af den fjerntliggende
og øde, tusindvis af floder og bugter.
Ingen ved, hvor mange øer, der ligger ud for kysten.
Der var pirater i området i 1700-tallet.
Under Borgerkrigen brød våbensmuglere
Unionens blokade fra Bahamas.
Romsmuglere brugte samme metode.
Der er altid kommet noget ind i byen.
I 1960'erne var området afsæt
for lejesoldater, der skulle på strejftog i Cuba.
Mange kilometer sydvest for Miami
ligger en militær træningslejr på et 65 km stort område
i Everglades marskland. Her opholder sig cubanske flygtninge,
der vil vende hjem til øen for at kæmpe.
De her fyre var trænet af CIA,
havde slået sig på fiskeri
og tjente gode penge ved det.
Omvæltningen i 1975 blev igangsat af en hummer.
Man foretog en lovændring i Bahamas,
der gjorde det ulovligt for cubanske landflygtige i Miami at fiske
efter langustere i bahamansk farvand.
Det gjorde et stort antal fiskere arbejdsløse.
Obedio Perez solgte sit guldur
og sin ring i sidste uge for at brødføde sine to børn.
Han venter, at banken vil overtage hans båd
inden månedens udgang.
Francisco Gados båd tager vand ind,
da den ikke bruges.
Den kan synke, inden næste afdrag skal betales.
Flere end 1.000 andre fiskere,
de fleste cubanere i eksil,
har ikke forladt havnen i seks uger.
De havde deres både, de havde deres viden,
og de havde deres træning.
Og vi begyndte nu at se
en hovedåre dukke frem inden for transport af marihuana.
Fiskerne var mellemmænd
og de hurtige både bragte dem ind til kysten.
På det tidspunkt indsmuglede alle i Florida pot.
Man kunne sejle ind med en fuldt lastet båd,
lægge til i havnen og læsse af. Ingen sagde et pip.
Grænsen blev stort set ikke patruljeret.
Der er tusindvis af fiskerbåde i området,
flere hundrede tusinder af lystbåde,
og mange af disse kan tage turen til Bahamas.
Bare endnu en båd på marihuana-togt i Golfstrømmen.
Hvis man rendte ind i problemer,
smed man bare lasten over bord.
Der blev måske bestilt 18.000 kg, og der blev sendt 22.000 af sted.
Var der kun både til at læsse 18.000 kg,
blev resten smidt ud.
Man kunne sidde i en båd og se marihuana-baller flyde rundt.
Det var som manna fra himlen.
Nogle gutter læssede lasten af deres båd,
og så fik de deres tandlæge, eller advokat eller læge til at hjælpe,
for så kunne han til gengæld fortælle sine børnebørn:
"Bedstefar var narkosmugler."
South Florida er blevet USA's centrum
for narkosmugling.
Intet andet sted i landet kan hamle op med dette område.
Den første tur, vi udførte,
var på et tip fra en brandmand.
Han ejede et tomotoret fly kaldet et Piper Aztec,
som han ville flyve til Colombia.
Hvis vi tog ned og hentede
450 kg, ville han betale os 50.000 dollars.
Jeg syntes ikke, det var særligt godt betalt,
men jeg tænkte: "Så er vi da i gang."
Så vi gjorde det, og det var en kæmpe fiasko
fra start til slut.
Vi måtte smide hele lasten væk.
Der var ingen plan B ved uforudsete hændelser.
Der holdt en betjent fra Seminole
på den vej, de ville lande på.
De havde en brugt flyradio med et gammelt batteri,
og de vidste ikke, at batteriet var dødt.
Det var vores første tur,
og den var lidt af en ilddåb, som vi tog ved lære af.
Fra da af sørgede vi altid for at have flere alternativer på hånden.
Jeg mødte nogle jamaicanere og tog til Jamaica
for at se stedet med mine egne øjne.
Deres pot var ikke af særlig høj kvalitet.
Men vi foretog en tur og hentede 300 kg
men denne gang tog vi hjem med det.
Vi brugte folk, jeg kendte, jeg kaldte dem jordpersonellet.
Det var mine venner og mine transportmidler.
Jeg ville have kontrol med alt. Og vi kom faktisk dertil,
at her var så meget pot, at det ikke kunne sælges.
Det blev for billigt. Prisen faldt til 230 dollars for et halvt kg,
og med vores indkøbspris,
omkostninger og alt det der,
samt de risici, man tager, kunne det ikke betale sig.
Tidligere beslaglagte man partier, der vejede nogle hundrede kg.
Men det er ikke længere usædvanligt at beslaglægge skibe
med en last på 30 til 40 ton marihuana.
For de samme penge,
som man kunne tjene på 18.000 kg,
kunne man sælge 450 kg kokain
og tjene samme beløb, hvis ikke mere.
Når de sendte al potten,
sendte de et par kg kokain med.
Politiet kan muligvis standse indsmuglingen af marihuana.
Men indsmuglingen af kokain er en helt anden sag.
I begyndelsen var det meget små partier,
for det var så dyrt.
Det blev indsmuglet i kufferter.
Kokain tapet til rejsendes mave.
Beslaglæggelser af kokain er fordoblet på et år.
Mere end en fjerdedel af landets beslaglæggelser
er blevet foretaget i Miami Lufthavn.
Da vi optog i lufthavnen en helt almindelig dag,
var der bid igen.
To kg ren kokain var gemt i denne taske.
Toldvæsenet anslår, at partiet er over en million dollars værd.
Da jeg først kom herned,
anede jeg ikke, hvad jeg skulle lave.
Jeg arbejdede med noget hundetræning.
Jeg ophidsede hundene og lod dem bide mig i ærmet.
Gennem det arbejde mødte jeg en cubaner i Hialeah,
som blev meget berygtet hernede.
Han hed Albert San Pedro, og han havde med narko at gøre.
Det var helt tydeligt. Jeg skaffede ham en bidsk hund.
Den hed Sarge, det var en schæfer.
Den hund var bindegal.
Og han gemte sine varer under hundehuset
ved siden af sit hus.
Under hundehuset var der et cementunderlag,
og under det havde han et lille pengeskab.
Det lå hunden så og sov på dag og nat.
Den måde gemte han sin narko på.
Og han blev min hovedleverandør.
Han gav mig 110 g,
og så fik jeg tre eller fire dage til at sælge det,
og så kom jeg med pengene.
Kort efter midnat blev forretningsmanden Alberto San Pedro
endnu engang anholdt i sit overdådige hjem.
Indtil videre er han tiltalt for mordsammensværgelse,
narkohandel og bestikkelse.
San Pedro praler med at have størstedelen af Dade County,
byens borgmester og ikke mindre end fem dommere i sin magt.
Ingen medlemmer af kommunalbestyrelsen
eller borgmester Raul Martinez har udtalt sig om sagen.
Her er ikke nogen forbryderring,
der kan tage kampen op mod cubanerne.
I Miami meldte de colombianske narkokarteller
sig på banen.
De colombianske myndigheder har observeret
øget dyrkning af kokaplanter, netop som colombianske narkohandlere
prøver at overtage alle trin i kokainproduktionen.
Vi var bevidste om, at colombianerne
allerede var indblandet i distributionen
her i USA.
Colombianerne indså, at de gav afkald på
en stor del af fortjenesten til folk,
der faktisk ikke var nødvendige.
De havde ikke brug for de cubanske mellemmænd.
Så de droppede cubanerne.
Og det fodfæste blev solidt, så 1980'erne blev en meget voldsom tid.
Folkene her havde hverken en pilot eller et fly.
De spurgte, om vi var interesserede,
og jeg prøvede at være meget forsigtig.
Men skal være varsom over for dem, man mødes med,
og dem, man taler med.
Det kan være en betjent under dække,
for det var begyndt at være meget brugt på det tidspunkt.
Vi satte en aftale i stand,
og jeg gik ud og købte den dyreste
bærbare båndoptager, jeg kunne finde.
Derefter besøgte jeg en masse forskellige steder.
Og det bedste sted at mødes ville være en bowlinghal.
Der er en masse mennesker og en masse larm.
Hvis dem, jeg skulle mødes med,
prøvede at optage vores samtale,
ville jeg sikre mig, de ikke fik meget på båndet.
Da vi ankom til hallen,
lod jeg tre af mine venner vente udenfor.
Vi havde alle radioer, der var jo ingen mobiltelefoner.
Jo, de fandtes, men de var kæmpestore.
Efter mødet fortalte jeg dem,
at vi måtte tænke over det, og så ville vi vende tilbage.
Jeg fik så mine venner til at følge efter dem,
bare for at sikre mig, at de ikke kørte til
DEA, FBI, toldvæsenet eller lignende steder.
Og så fulgte vi efter dem i tre dage
for at sikre os, de var, hvem de påstod at være.
Og det var så Rafa og Max.
RAFA CARDONA SALAZAR MEDELLIN-KARTELLET
MAX MERMELSTEIN MEDELLIN-KARTELLET
De gav os en pris, der var mere end i orden.
Vi fik 3.000 dollars per kg,
og de ville gerne afsætte mindst 400.
Det var en bruttoindtjening på 1,2 millioner dollars.
Jeg både hentede og bragte.
Bare jeg fik mine penge, så var jeg klar.
Jeg var ikke bange for dem,
for jeg havde ikke tænkt mig at stjæle fra dem.
Jeg havde ikke tænkt mig at snyde dem.
Jeg ville bare tjene nogle penge.
Og det gjorde vi også.
Sonny og Rico i samme bar.
Hvor heldig kan man være?
Laura.
Jeg hedder Toni Mooney. Jeg er født i Miami, Florida.
Efter high school
mødte jeg en mand ved navn Shelton Archer,
som var fotograf.
Han passede mig op og sagde, jeg burde blive model.
Han havde engelsk accent.
Han ville gerne fotografere mig
i lufthavnen. Han havde eget fly.
Så jeg tog med ham ud til hans fly i Lantana Lufthavn,
og der tog han så billeder af mig.
De fleste modeller sidder hårdt i det, men
takket være Shelton fik jeg en meget smuk lejlighed.
Han købte også en Mini Cooper til mig.
Jeg havde hushjælp og det hele.
Kontanter er meget bedre end plastik,
og Shelton havde altid rigeligt på sig.
Ellers skaffede han bare nogle flere.
Jeg var helt overbevist om, han var fotograf.
Det var selvfølgelig mærkeligt, at han boede i Colombia.
Han kom og sagde, han havde et job til mig i Santo Domingo.
Jeg vidste ikke, jeg ville lære ham så godt at kende,
men flyet styrtede ned.
På rejsens første etape vækkede han mig og sagde,
at han ikke var sikker på, vi ville klare den.
Vi måtte nødlande flyet.
Vi var strandet i syv dage.
Vi havde intet at drikke, så vi slikkede kondensvandet
af flyet. Det var ganske forfærdeligt.
Endelig blev vi reddet af kystvagten.
Bahamanerne havde åbenbart ledt efter os,
men da de fandt ud af, hvad Shelton faktisk lavede
med flyet og alt det der,
ville de ikke hente ham,
for han var dømt for narkosmugling dernede.
Da vi endelig blev reddet,
troede de på mig, da jeg sagde jeg bare var med som passager,
og de lod mig gå. Men han blev tilbageholdt.
Jeg fløj tilbage til Miami og var
på fotooptagelse med en pige, der fortalte mig,
at hun havde en, jeg skulle møde.
En af mine venner, en advokat, arrangerede mødet.
Han så på det tidspunkt en meget smuk pige,
der var model for Ford.
Han sagde: "Hun har en smuk veninde,
og hun bor i West Palm, men arbejder i New York.
Hende skal du præsenteres for." Og sådan mødte vi hinanden.
Hun og hendes kæreste sagde hele tiden til mig:
"Gør ikke sådan og drik ikke foran Jon, og du må ikke..."
Og jeg tænkte bare, hold da op.
"Lige et øjeblik. Jeg vil slet ikke møde ham."
Men så blev døren åbnet, og der stod en fyr
med noget af et ansigt. Han så uhyggelig ud,
men det var han faktisk ikke. Han var en dejlig person.
Jeg kan huske, at jeg sov på sofaen,
og Jon kom med tæpper til mig.
Den næste morgen vågnede jeg på sofaen.
Han sagde, han ville vise mig sine væddeløbsheste.
Og jeg elskede heste. Jeg var vokset op med dem.
Så den var jeg med på.
I mit barndomshjem var vi kun mig,
min bror og min mor.
Og Jon var virkelig med til at samle familien, syntes vi.
Vi elskede ham alle sammen.
Han kunne næsten gå på vandet.
Det var som en drøm. Jeg fik alt, hvad jeg ønskede mig.
Jon sørgede for alt.
Han var et storsindet menneske dengang.
Alt gik godt derhjemme,
og alle var glade...
Men tingene ændrede sig, da han mødte Shelton.
Jeg var forhandler på det tidspunkt.
Cubanerne havde ikke store beholdninger,
så jeg måtte opsøge nye folk.
Den pige, jeg var blevet kæreste med,
kendte en engelsk fyr, der var pilot for nogle folk fra Medellin.
Så hun præsenterede mig for ham,
og han sagde: "Jeg skal nok sørge for det hele.
Jeg kan præsentere dig for nogle colombianere, jeg kender,
og de kan skaffe dig alt det, du har brug for."
Den sang havde jeg hørt så mange gange,
så jeg sagde bare: "Ja, ja. Bare sig til, når du er klar."
Vi endte med at køre ud til et hus i Sunny Isles, Florida.
Der var omkring fem eller seks colombianere til stede,
og de var alle sammen bevæbnet til tænderne.
De stod der med deres pistoler og maskingeværer.
Der indså jeg, at fyren her var den ægte vare.
Jeg mødte en lillebitte fyr.
Han kan ikke have været højere end 165 cm.
Han præsenterede sig selv som Rafa.
Han sagde: "Jeg kan skaffe dig alt, du har brug for.
Og hvis du har penge med,
får du dobbelt så meget, som du har penge til."
Jeg sagde: "Så vis mig, hvad du har at byde på."
Han førte mig ind i et andet værelse, trykkede på en knap,
og en hel væg blev skudt til side.
Jeg havde aldrig set så meget kokain før,
og det lå bare der bag væggen.
Jeg sagde: "Fint, du kan vist godt hjælpe mig.
Giv mig en dag til at skaffe nogle penge,
og så kommer jeg tilbage."
Næste dag var der en amerikansk fyr til stede,
som han præsenterede med ordene: "Det her er min kompagnon.
Jeg er ikke i byen så tit, men har du brug for noget,
så skal han nok tage sig af det.
Og bare rolig, du kan stole på ham."
Og denne mand, som jeg mødte,
viste sig at være Max Mermelstein.
Jon præsenterede mig for Max. Jeg troede, de ville
åbne en skobutik sammen, eller noget i den dur.
Rafa stolede på Max, for Max var gift
med en colombiansk kvinde.
Og Max's kone var
Pablo Escobars kusine.
Der var altså en tæt forbindelse dér.
Max lod til at være en sød fyr.
Sådan virkede han i hvert fald.
En søndag holdt Max fest,
og jeg tog ud til hans farm.
Der dukker en fyr op,
og Max siger: "Han sørger for transporten.
Ham skal du arbejde sammen med."
Han havde to trehjulede ATC'er med,
og han sagde: "Max, jeg har taget ATC'erne med."
Han læssede dem af sin lastbil,
og så sagde han: "Den der kan køre 160 km i timen nu.
Og den der kan køre 120."
Max sagde: "Gutterne her,
de kan deres kram.
Og det er dem, du skal arbejde sammen med."
Fyren præsenterer sig selv som Mickey Munday.
Han var en rigtig bondeknold, der aldrig havde forladt Florida.
Jeg må indrømme, jeg ikke kunne lide ham.
Første gang, jeg mødte Jon, kørte han i en sort Mercedes,
og den skreg bare narkohandler.
Han lignede virkelig en,
jeg ikke ville have noget at gøre med.
Mickey var fin nok.
Han havde en stor speedbåd, som han sejlede med.
Husker du serien MacGyver?
Sådan var han.
Han kunne gøre de mest utrolige ting.
Max satte mig sammen med de her fyre,
og jeg blev sendt til Colombia.
Medellin, Colombia.
For øjeblikket slås der slet ikke ned på kokainhandlen.
Byen har kun 50.000 indbyggere,
men der står 50 fly klar i lufthavnen.
Narkohandlerne kontrollerer det meste af egnen.
Byen er viet til narkotika.
Rafa præsenterede mig for sine kompagnoner.
Man kan sige, at vi mødte Colombias narkoelite.
Det kunne være Ochoa-familien...
Her bor en mand, der menes
at være en af de mest magtfulde narkohandlere i verden.
Fabio Ochoa. Dette er hans ranch,
her behandles han som en helt.
De var landskendte i Colombia.
De arbejdede ikke i det skjulte.
Fabio Ochoa bliver af mange anset for at være branchens ophavsmand.
Efterretningsfolk har anklaget
Dem og medlemmer af Deres familie
for at være de største narkohandlere i verden.
Jeg kender intet til disse løgne.
De interesserer mig ikke.
Jeg er kendt blandt verdens hesteopdrættere.
Jeg har levet et hæderligt liv, og jeg har ro i sjælen.
Det her var Pablo Escobar.
Mr. Escobar var i enhver henseende
kokainens colombianske John Dillinger.
Og der var Carlos Lehder.
Carlos Lehder er efterlyst
af de amerikanske myndigheder for narkohandel.
Han kaldte kokain en atombombe,
som han ville smide over USA.
Kokainhandlerne har mere magt og flere penge end regeringen.
Man fik det til at lyde, som om de havde
et kontor på størrelse med denne hangar, computere og 40 sekretærer.
Det var bare en flok dagdrivere.
De fleste af dem kom fra meget fattige familier.
Og da alle i landet slog sig på kokainhandel,
følte de, deres lykke var gjort.
De var som The Beverly Hillbillies.
Colombianerne har farme, de kalder dem fincaer,
der bare er fulde af kokain,
for de blev ved med at producere det.
Man kalder dette Orkidéernes Dal.
Blomster er en stor eksportvare hernede.
Og det er kokain også.
Mere end 20 ton om året.
Denne dal er centrum for verdens kokainhandel.
Man havde en hel procedure.
Det var som en fabrik.
Campesinos, regionens bønder, hjælper deres familier
ved at forarbejde bladene til en kokamasse.
Det var et spørgsmål om overlevelse.
Ingen andre afgrøder kunne dyrkes i det miljø
og i den højde oppe i bjergene.
Bonden lever af kokaplanten,
uden den ville livet være umuligt.
Uden koka ville vi dø.
Kokamassen bringes derefter til laboratorier,
hvor den bliver til kokain.
Vi er på en af de populære transportruter,
langs Amazonfloden.
Når de sejlede ned ad floden i en storbåd,
stillede mændene sig op
med kokainposer i hænderne,
og jeg kan huske, at de råbte: "Coca-roca."
Og så viste de ellers varerne frem.
Der er for mange kokamarker,
for mange penge og for mange narkohandlere.
Først troede jeg, det var deres det hele.
Men når man først pakkede det ud,
havde pakkerne forskellige mærkater.
Det tilhørte ikke én person.
Én fyr kunne have 50 pakker,
en anden kunne have 10 og en tredje fem.
De slog sig sammen og sendte tingene af sted på én gang.
Man tog ned til sporterrænet, fik sine varer fra toget
og tog af sted. Sådan blev det gjort.
Skibe og fly smugler kokainen ind til Miami,
hvorfra kokainen spredes over det østlige USA.
Vi købte en ejendom i Lakeland,
hvor vi byggede to landingsbaner og et par lader,
der faktisk var hangarer. De lignede lader,
men når man åbnede døren til høloftet,
kunne man se, den havde samme form
som en flydør.
Jeg brugte en gammel familiebil.
Og den læssede vi med 300 pakker.
Bilen havde særlige støddæmpere,
så chassiset ikke ramte jorden.
Vi brugte en kranvogn til at bugsere bilen tilbage.
Kokainen kom så til Miami.
Jeg kunne bedst lide at tage af sted, når månen var klar på himlen.
Jeg kaldte det en "smuglermåne."
Det var godt, når månen var stor og klar,
for vi landede altid uden lys på.
En nat søgte jeg en alternativ rute,
da jeg så nogle fyre komme kørende fra Route 27.
De vidste ikke, jeg var der.
Jeg lyttede til deres samtale.
Jeg havde natkikkert. De kunne tro, jeg var strømer.
De kom flyvende, og pludselig så jeg en ildkugle.
Det var som en atombombe. Som den skarpeste blitz.
Satte man et kamera med blitz helt op til ansigtet
og trykkede på udløseren, ville lyset have været mindre skarpt.
Jeg blev blændet, for natkikkertens linse var coated.
Og fyren i radioen sagde: "Åh gud. De dør."
Og så sagde det bang lige foran mig. Det var sådan en.
En avo. De vidste ikke, der var opsat el-ledninger,
siden de sidst havde fløjet der.
Ledningen ramte flyets næse, røg op over maskinen,
hvor den tog antennerne med, og så blev halefinnen kappet af.
De skyndte sig alle sammen væk.
Men de efterlod en ting i flyet, som jeg fik fingre i.
Faktisk var det en masse ting.
Jeg fik meget ud af den nat,
og jeg havde bare været ude og spejde efter en alternativ rute.
Mickeys forretning var meget solid,
den var meget god, men den var begrænset.
De ville have os til at flyve oftere og med større maskiner.
Så vi købte et Cessna Conquest.
Vi gav 980.000 dollars for det.
I kontanter.
Hvad siger du så? Prøv lige det i dag.
Vi fløj en tur med det fly.
Nogle gange keder man sig vel bare.
Ved den tur kørte jeg bare derop,
ikke for at læsse af eller få tingene på vognen.
Det var bare for hyggens skyld.
Piloten vidste, han var i vanskeligheder,
da han kunne se lysene fra Tampa i horisonten.
Det betød, han var for højt oppe.
Hvis han kunne se Tampas lys,
blev han opfanget på radaren dernede.
Pludselig kommer en masse biler susende forbi.
Det er politibiler. Og der kommer også et fly.
Først blev han eftersat med et militærfly.
Så kommer mine gutter, som havde bilerne deroppe,
væltende ind i restauranten. "Hvad sker der dog?"
"Vi må væk herfra, vi må væk herfra."
Nu havde militærflyet indset, at det ikke var en fremmed trussel,
og man havde tilkaldt toldvæsenet.
Der var politi over det hele.
Alle måtte forlade flyet.
Og ikke kun alt skulle smides væk.
Absolut alt skulle smides væk.
Først hoppede andenpiloten ud.
Og 15-20 minutter senere var det piloten,
og så tog automatpiloten over,
med kursen sat mod Bermudatrekanten.
Ingen troede på, jeg havde mistet partiet. Jeg sagde:
"Jeg har mistet det. Spørg selv gutterne."
Jeg blev spurgt: "Hvorfor står det ikke i avisen?
Vis os artiklen," og i den dur.
Da det skete, nåede det ikke aviserne.
De ville have bevis for det,
men det kunne de ikke få. Jeg havde intet at vise dem.
De opsøgte mig derhjemme
med maskingeværer, klar til at slå mig ihjel.
Min bror og jeg var ude på verandaen,
da to mænd kom kørende.
Rafa var en af dem. De steg ud med pistolerne fremme.
"Du har taget røven på os. Du har vores varer."
Og selvfølgelig gik jeg hen til ham
og råbte ham ind i ansigtet:
"Kom væk fra min ejendom, bla, bla."
Colombianerne var faktisk bange for hende.
Så kom Jon ud af huset
sammen med min bror,
og de havde begge våben med,
de stod med haglgeværerne klar.
Hun var ligeglad med, hvem der kom. Rafa kunne komme med syv gutter.
Og hun var en stor pige. Rafa var kun 165 cm.
Hun kiggede ned på ham og skreg ad ham.
Jeg stod og råbte løs.
"Du kommer ikke ind."
Jeg troede, at kuglerne ville begynde at fyge gennem luften.
"Er du sindssyg?
Hvorfor skulle jeg tage partiet for den slags penge?"
Jeg kunne have snydt dem, men det gjorde jeg ikke.
"Er I sindssyge? Jeg skal på job i morgen.
Jeg tjener 1.000 i morgen. Hvorfor skulle jeg tage jeres penge?"
500 kg sammenlignet med det, jeg håndterede hver uge.
- Det var ikke det værd. - Men så dagen efter
kunne man læse om fundet.
Og der havde de så deres bevis.
De kunne læse artiklen:
"480 kg beslaglagt i Yeehaw Junction"...
De kunne så se, at vi ikke havde taget det.
- Godt, der var de 480 kg. - Vi måtte af med det.
"Det er ikke vores problem. Det er jeres problem."
Men uden avisen var den aldrig gået.
Vi mistede et fly til en million dollars,
og de mistede fortjenesten
for det parti, så de afskrev det.
Og det gjorde vi også.
Rafa var sindssyg, og jeg tror, det var,
fordi han tog så meget kokain, at han blev paranoid.
Han var en lille fyr, der var lidt sindssyg,
og man skulle være forsigtig omkring ham,
for han blev tit høj. Han røg kokain.
Han fjernede halvdelen af tobakken i en cigaret,
erstattede den med kokain,
puttede lidt mere tobak i, og så røg han den.
På et tidspunkt skulle vi foretage en tur på en lørdag,
men der var dukket noget uforudset op,
så jeg skulle bruge en dag mere.
Max var udenbys, så jeg tog hjem til ham
og gik ind i spisestuen.
Der sad Rafa ved spisebordet.
Jeg troede, han sad med marihuana, men det viste det sig ikke at være.
En omkreds på denne størrelse, og bunken var så høj.
Han brugte et kreditkort eller sådan noget
til at forme bunken.
Det var ganske almindelig tobak.
Han havde pillet ved så mange cigaretter,
at han havde samlet sig en tobaksbunke på denne størrelse.
Han havde røget så meget,
at der var så meget tobak tilovers.
Jeg tænkte: "Hold da op."
Han havde savl i mundvigen.
De andre, der var til stede, var stive af skræk,
for han skulle bare løfte en finger, så var du færdig.
Jeg kan ikke tale spansk,
og jeg måtte prøve at fortælle en mand,
der var fuldstændigt fra den, at jeg skulle bruge en dag mere.
Jeg måtte hente Max's søn,
hvilket jeg ikke havde lyst til,
for knægten var kun omkring 14 år.
Han oversatte for mig, og jeg måtte sikre mig,
at nogen ville ringe, for jeg ville ikke
sende mit fly af sted, uden der var nogen til at modtage det.
Men han var i gang med et narkoorgie.
Og så skulle de nye gutter passe på.
Det var helt utroligt. En mand, der tjente så mange penge.
Rafa sad næsten på al kokainen,
der kom ind i landet fra Medellin.
Han var den øverste repræsentant
for Medellin-kartellet her i landet.
Han var som Napoleon.
Jeg har tit tænkt over, hvor mange penge en mand,
der havde været mere kvik, kunne have tjent,
i stedet for en fyr, der faktisk var narkoman.
Mickey og hans gutter begyndte at lave nedkastninger.
Jeg havde bygget mig et lille bådværksted at fifle i,
og vi besluttede at flyve fra Colombia til Bahamas
og så kaste partierne ned til mine både.
De kastede radiosendere med ned,
så de præcist vidste, hvor partiet var,
for radioen havde en frekvens,
de kunne pejle efter.
Midterkonsollen kunne åbnes.
Der var boret huller inde i båden,
og de blev fyldt op med kokain.
Og så sejlede vi det ind til kysten.
Nogle gange tog jeg "hoveddøren."
Hoveddøren var indløbet ved Haulover.
Vi kaldte det hoveddøren.
Vi kunne ikke sige: "Jeg tager Haulover."
Så vi tog hoveddøren. Det var en slags kode.
Jeg lejede en lejlighed i Haulover,
på 12. etage i det nordøstlige hjørne
af en ejendom kaldet Harbour House,
som har en fantastisk udsigt over indløbet.
Jeg installerede en ung dame i lejligheden,
som jeg betalte for at bo der. Og hver gang vi tog en tur,
stod hun klar med en kraftig kikkert
og en radio.
Når vi kom ind i Haulover,
var en anden båd klar. Og fyren i den
var en betjent, som jeg var vokset op med,
og han lyttede så til politiradioerne.
Jeg sagde til ham: "Tag på fisketur med din familie og hyg dig.
Folk vænner sig til at se dig derude,
der er en revle, I kan svømme fra, det er fantastisk."
Han var selvfølgelig på udkig for os.
Man sejlede nordpå op ad sejlløbet,
og lidt længere fremme
fiskede en lille båd mere.
Det var ildspåsætteren.
Hvis der opstod problemer, satte de ild til båden.
Og så ringede de til politiet og sagde, at der var børn i vandet.
Politiet har en særlig procedure i sådanne situationer.
De opgiver alt andet for at komme til undsætning.
Det ville få opmærksomheden væk fra os, hvis det var nødvendigt.
Heldigvis blev det aldrig nødvendigt. Der var aldrig problemer.
Derfra sejlede vi op til
indgangen til Maule Lake Marina,
der ligger 400 meter ude.
På et hjørne var en anden ven,
som havde en dækforretning.
Han sad og fiskede.
Han kan se op og ned ad sejlløbet
og op ad kanalen, der gik ind mod Maule Lake Marina.
Jeg betalte de her fyre for at tage ud og fiske.
Når de kom ind til Maule Lake Marina,
havde jeg en sportsfiskerbåd, som jeg havde byttet mig til.
Jeg havde lejet flere beddinger.
Der satte jeg båden på land, og jeg eller en anden
ville så holde øje med båden natten over.
Hvis ingen kom hen til den,
ville min kranvogn ankomme dagen efter
med en arbejdsordre og en trailer.
Båden blev slæbt op på traileren,
og så blev den kørt over til pakhuset.
Båden blev kørt derind, for jeg ejede både det pakhus
og pakhusene ved siden af.
Jeg behøvede ikke bekymre mig om udefrakommende,
for jeg ejede dem alle sammen.
Vi gik om bag i båden,
åbnede aflukket,
og læssede partiet over i bilerne.
Jeg brugte penge på det. Ingen andre var villige til det.
Andre tog ud til en bådudlejning,
for det ikke kostede dem noget,
og så blev de snuppet derude.
Hvad laver I her? Hvor kommer I fra?
"Jeg skal bare ud og fiske, du ved."
Og så stod de med en Coca-Cola,
der var tappet i Nassau. Det var uigennemtænkt.
For at sikre mig, at der ikke var hunde til stede,
tog jeg noget marihuana eller kokain
og blendede det med lidt alkohol.
Jeg lod blenderen køre i en time,
til stoffet var helt forsvundet.
Mange blendere led døden på den måde.
Så blandede jeg det med lidt petroleum
og hældte det over på en af de der
sprøjteflasker med ukrudtsfjerner eller insektgift.
Idéen var så at sprøjte fundamentet
om en telefonpæl
eller det store dæk på kranvognen.
Hvis hundene markerede på de ting,
kunne det ikke være stoffer.
Hunde markerer jo altid ved træer
eller ved gamle dæk.
Jeg sagde til Max, at hver eneste dollarseddel, der kom til Colombia,
burde være blevet sprøjtet,
så hver eneste pengeseddel havde lidt kokain på sig.
Alle fly, der kom derned,
enhver last, der skulle ud af eller ind i landet,
skulle være "sprøjtet med insektgift."
Så ville hundene markere ved alt, der kom fra Colombia,
og så ville man mene, de var uanvendelige.
Og der var stoffer alle vegne.
Millioner af amerikanere bruger det ulovlige narkotika.
Alle begyndte at tage kokain.
Kokain var virkelig på mode dengang.
Det var sagen at sniffe.
Alle gjorde det.
Hver dag tager 5.000 deres første dosis eller snif.
Op til fem millioner sniffer,
indsprøjter eller ryger kokain hver måned.
Amerikanerne synes, det er skønt.
Det er et meget besnærende stof. Det er næsten som en kvinde.
Det er næsten som at få en orgasme.
Det er spændende. Man kan stå stille og indvendigt drøne derudad.
Vi analyserer nu kokainprøver,
der blev købt for 50 til 100 dollars per gram.
Det er 95 procent ren kokain.
I Dade County resulterer stoffet i to dødsfald om ugen.
Hver måned prøver man nye tiltag i kampen mod den hvide feber,
der har spredt sig fra Miami til Denver og San Francisco.
Floridas kokainbeslaglæggelser er steget med 700 procent.
En af de største og mest kontroversielle
narkoundersøgelser i South Floridas historie.
Toldvæsenet beslaglagde et Avianca 747 i Miami Lufthavn,
da flyet lige var ankommet fra Bogotá.
En sending med blomster gemte på 1.133 kg kokain.
Vi gik fra at have sager
med et eller to kg kokain
til sager med 1.000 kg, et helt ton kokain.
Og så var det 10.000 kg, altså 10 ton kokain.
Det kom i kasser med 1.630 kg kokain.
Narkopolitiet anslår værdien til at ligge på
950 millioner dollars ved salg på gaden.
Sendingen kom fra Medellin i Colombia,
centrum for verdens kokaineksport.
Den kom hertil med dette fly fra Tampa Colombia Airlines.
Toldbetjente blev kaldt til stedet med pistolerne trukket.
Man frygtede, at smuglerne
ville prøve at hente kokainen med magt.
Toldkommissær Robert Batard udtalte:
"Dette vil koste nogen livet."
Det er en kæmpe fangst,
den største i USA's historie.
Hver ny sag var større end den forrige, og sådan fortsatte det.
Jeg kan huske dengang, jeg kunne komme ind på kontoret
med 30 g kokain, og fire eller fem betjente
ville flokkes om bordet og sige: "Se, hvor meget der er."
Nu kan vi beslaglægge 700 kg, 900 kg,
og det er bare endnu en sag i rækken.
Efterspørgslen på kokain i USA når nye højder.
Da jeg først kom hertil,
var der små souvenirbutikker på stranden, der solgte T-shirts,
sololie og små plysalligatorer.
Men pludselig blev Mayor's Jewelers
den største Rolex-forhandler i verden.
Økonomien var på himmelflugt.
Og det er meget svært at forstå,
medmindre man tager højde for narkotilførslen fra Colombia,
der købes og sælges i store partier i Miami-området.
Man kalder det beskidte penge,
og der er masser af dem i narkoverdenen.
Det er, hvad kokainpengene også kan betale for,
der har størst indflydelse på South Florida.
Folk gik i byen og festede.
Natklubberne havde kronede dage.
Kvinderne klædte sig smukt på,
og natklubberne var fantastiske.
Er man på kokain, kan man feste nonstop.
Så der var fantastiske natklubber inde på hotellerne.
Man tilbød pakker med fuld betjening i 48 timer.
The Jockey Club, Turnberry,
the Palm Bay Club, the Cricket Club.
Inde i klubberne var der folk
med diamantringe, Rolex-ure, man drak vin og champagne
til 500 dollars per flaske.
Vi var fuldkommen ublu. Hamrende ligeglade.
Vi gjorde, hvad vi havde lyst til.
Hvis vi ville ud at spise
var The Forge byens bedste restaurant på det tidspunkt.
Jeg lavede tit sjov med de andre gæster. Der kunne sidde en fyr
med en flaske champagne,
og måske drak han ikke Dom, måske var det noget andet.
Så fik jeg en tjener til at sende den dyreste champagne over til ham.
"Giv ham den her flaske."
Så ville fyren se sig omkring og tænke:
"Hvor kommer den champagne fra?"
Det gjorde jeg med to eller tre borde.
"Og hvad så. Det er bare 1.000 dollars."
Og de her fyre anede ikke, hvad der foregik.
"Hvorfor sender den fyr alt det stads rundt?"
Den største natklub var uden tvivl
The Mutiny i Coconut Grove.
Kundekredsen var næsten udelukkende narkohandlere.
Hvis man var prostitueret,
var ens lykke gjort på The Mutiny.
Der er intet galt i at jage unge damer.
Det var som sømænd på landgang,
men i stedet for lommepenge,
havde disse sømænd 50.000 eller 100.000 dollars i lommerne.
De brugte aldrig kreditkort.
De opererede fra over 200 hotelværelser
på fem timers vagter 24 timer i døgnet.
Politiet kom på besøg flere gange om dagen.
Men der blev ikke foretaget mange arrestationer.
Det mest skræmmende ved kokain...
dilemmaet, vi står i, er mængden af illegale penge,
flere milliarder dollars,
som ledes over i lovlige forretninger.
Det er en kendt sag, at lokalsamfundet ved alt om
de lovlige varer og tjenester,
som narkopengene køber.
Ja. Jeg elskede at shoppe.
Jeg var en god kunde hos Keeneland's.
Jeg købte væddeløbsheste.
Dem brugte jeg flest penge på.
I stedet for at shoppe for 10.000 eller 20.000,
købte vi en hest til 100.000 dollars.
Jeg havde 40-50 heste ad gangen.
Ved du, hvad det koster at fodre dem?
Det blev 50.000 om måneden, kun for foder.
Og så kom hestepasserne.
Jeg kan huske min første tur til Keeneland's.
Jeg fløj derop i en Learjet med en veninde.
Jon ville sørge for, jeg kunne få kredit.
"Det er intet problem, Toni. Du er jo Jons kæreste.
Vil en million være tilstrækkelig?"
Og jeg nikkede bare...
"Det er fint."
Ville man sende sit barn på college,
var det intet problem at betale kontant.
Der var intet problem med at bruge kontanter.
Der er andre tegn på forandringer.
Købere lægger flere penge i udbetaling på nye biler.
Og alle betalinger udbetales gerne
i kontanter i stedet for med kreditkort.
Jeg havde en rædselsfuld Porsche.
Jeg havde den bedste Mercedes-model.
Kan du huske den gamle Mercedes med tophængslede døre,
der åbnede opad?
Jeg brugte 200.000 dollars på den bil og brugte den aldrig.
Jeg havde tre motorbåde i baghaven.
To pumaer,
som vi havde som kæledyr.
Jeg havde en tømrer ansat på fuld tid,
og en mekaniker til bådene på fuld tid.
Jeg havde en mekaniker til min helikopter,
og en pilot.
Jeg spillede også dengang.
På en weekend
kunne jeg spille 100.000 dollars på en football-kamp.
Der var en fyr, der kom ud til mit hus hver mandag,
og han kunne se, om jeg havde vundet eller tabt,
for det var hans job at gå rundt i huset
og se, hvad jeg havde smadret. Vægge, fjernsyn,
og det skulle han så reparere.
Det var hans arbejde. Og det var helt fint.
Jeg tænkte aldrig: "Åh nej, det har jeg ikke råd til."
Det var helt utænkeligt.
Man anslår, at over 80 milliarder dollars
passerer gennem denne illegale økonomi hvert år,
penge, som måske aldrig vil blive beskattet.
Se på deres hjem.
Se på deres lystbåde.
Se på deres biler.
Se på salget af juveler.
Scarface er ikke ren fiktion.
I gamle dage, når Jesse James begik et bankrøveri i Oklahoma,
kunne han ride videre til Kansas
og blive der i otte år. Sådan var det ikke her.
Her kunne man score kassen, købe et Rolex,
en Ferrari og et stort hus.
Jeg havde et hus til en værdi af
en halv million dengang.
Ejendommen var meget smuk.
- Der var omkring 3,5 hektar. - Automatisk port.
To hektar lå tomme,
og resten var huset bygget på.
En fløj var til gæster, og en fløj var til hushjælpen.
Vi installerede et kæmpe vandfald.
Jeg tog kontakt til en sikkerhedsvagt,
som satte kameraer op.
Der var små fuglehuse med kameraer
over hele ejendommen.
Han sagde: "Vi kan gå et skridt videre."
I alle husets hjørner var der beholdere med tåregas.
Der var huller i huset, som man kunne skyde igennem.
Så kunne tåregassen affyres
fra alle husets hjørner.
Jeg havde en fjernbetjening.
Trykkede man på den, røg der pulver
ud over hele gården.
Da vi afprøvede den første,
lignede skyen et nyt Hiroshima.
Alle mine hunde og katte var syge en hel dag,
men det virkede.
Det er populært at skjule penge i fast ejendom.
Pengevaskere betaler kontant, og der pruttes ikke om prisen.
Jeg opkøbte ejendomme til højre og venstre.
Jeg købte en ejendom i Lion Country Safari,
Wellington, Delray Beach.
Tusindvis af ejendomme
blev opkøbt af narkohandlerne.
- Et par huse. - Vi købte et bådfirma.
Ejendommen, som forretningen lå i.
- Vi købte lejligheder. - Masser af lagerplads.
Vi købte 200 hektar jord i Tampa.
Det var en kæmpe ejendom.
Hvis man opkøbte jord for en million dollars
i en fjerntliggende del af Florida,
ville ingen fra skattevæsenet få nys om
sådan en transaktion.
Vi købte en bygning mere, som blev et radiorum.
Narkohandlere opkøbte 8, 10 eller 15 huse.
I et område af South Miami
ejede jeg stort set et helt kvarter.
Jeg ejede fast ejendom til en værdi af 24 millioner dollars.
Ikke blot er millioner af amerikanere afhængige af narkotika,
mange banker er også afhængige af narkopenge.
Kokainhandel og pengene, der var involveret,
ødelagde næsten hele samfundets moral.
Når det drejer sig om mange millioner dollars,
er det svært at skjule pengene fra regeringen.
Derfor må narkohandlere finde en måde,
hvorpå deres sorte penge kan gøres til hvide, ikke sporbare sedler.
Det kaldes pengevask.
Der er flere skøn på, hvor mange penge,
der hvidvaskes i Florida,
men vi anslår, at Floridas banker nok indeholder
over 20 milliarder dollars i narkopenge.
Har du set, hvor mange banker der er i byen?
Skulle der være så meget industri
og erhverv i denne by? Hold nu op.
Banker skød op overalt
langs vejen kaldet Brickell Avenue.
Narkohandlere i Miami-området
prøver at etablere egne banker.
Man skal gerne bruge en samarbejdsvillig bankfuldmægtig,
der let kan bestikkes.
South East First National, den største bank i delstaten.
Flere af filialens ansatte er mistænkt for
at tage imod bestikkelse fra narkohandlere.
I South Florida var det intet problem,
for bankdirektører hang nærmest på træerne.
Direktørerne sad i dagevis og talte penge op.
Der er seks, og så er vi vel oppe på tusind, ikke sandt?
Og der faldt lidt af til dem selv.
Vi skabte konceptet med banker, der tager fem procent for
at omveksle kontanter til indskud.
Det var vist aldrig sket før,
hverken i dette land eller på andre steder af kloden.
Ifølge anklagemyndighederne
har banden indsat 70 millioner dollars
i Landmark First National Bank.
Bankmedarbejderen Delores Aaron
er tiltalt for at hjælpe narkohandlerne
med at gemme pengene på særlige konti.
To andre medarbejdere er også impliceret i sagen.
Af de 70 millioner dollars, der skulle være i banken,
har regeringen kun fundet 6.000.
Politiet udtaler, at dette er en stor sag,
men at det samtidig kun er en dråbe i havet,
sammenlignet med alle de andre sager,
der verserer i South Florida.
Miami er blevet kokainhandlens Wall Street.
Federal Reserve Bank of Miami
havde et overskud på 4,5 milliarder dollars
og ingen steder at gøre af pengene.
De måtte fordeles på andre banker
rundt om i landet.
Der sendes stadig kontanter hver uge.
Overskuddet i Miami-området udgør
halvdelen af hele landets overskud.
Myndighederne er heller ikke immune
over for de store pengesummer.
Alle kunne bestikkes.
Man kan ikke drive en virksomhed i den skala
uden hjælp fra politiet.
Jeg kendte en politiassistent,
som arbejdede i North Bay Village.
En dag sagde jeg til ham: "Jeg vil gerne aflæsse nogle både
bag politistationen i North Bay Village.
Ville det være et problem?"
Han havde ingen indvendinger.
Han sagde endda:
"Vi skaffer to patruljevogne,
smider partiet ind i dem
og kører det hvorhen, det skal være."
Han skaffede to-tre betjente fra stationen.
De satte afspærringstape op,
vi kørte lastbilerne ud til vandkanten,
og så smed de stofferne derind.
Og så vinkede de ellers farvel.
I North Bay er to overbetjente og en politiassistent,
årets betjent William Risk,
overbetjent Fernando Ganden og politiassistent George Stephaloras
tiltalt for narkovirksomhed.
Nogle betjente i rød Porsche
forulykkede med bilen
og blev testet positive for kokain.
I morges var en betjent fra Miami involveret
i en biljagt.
Da patruljevognen prøvede at stoppe bilen,
satte Porschen farten op og kørte fra politiet.
Porschen kørte mindst 160 km/t.
Føreren steg dernæst ud af bilen og fortalte politiet,
at han også var politibetjent.
Politiet fandt 1.180 dollars i 20-dollarsedler under førersædet.
Politiafdelingen vil foretage en intern undersøgelse af,
hvorfor denne betjent flygtede fra sine kolleger,
og hvorfor han havde så mange penge i bilen.
Og der er sikkert utallige
politibetjente, der ikke blev opdaget.
Hele retsvæsenet
var gennemsyret af bestikkelse.
I Miami findes ingen større virksomhed
end den illegale narkohandel,
som trækker internationale intriger,
hæmningsløs vold, korruption
og retsvæsenets tilsyneladende sammenbrud i sit kølvand.
Når man sammenkobler politibestikkelsen
med bestikkelse af advokater og dommere,
er der intet retsvæsen længere.
Jeg fik et førstehåndsindtryk af narkoverdenen,
kort efter jeg var blevet forflyttet til drabsafdelingen.
Omkring 12 af mine kolleger i den afdeling
blev efterforsket af FBI.
FBI udtaler, at de har faste beviser på,
at drabsafdelingen i Dade County
samarbejder med narkohandlere.
Da jeg ankom til drabsafdelingen,
var den hjemsted for sidste led af kokainbetjentene.
De var en gruppe drabsefterforskere,
der havde forbindelse til en narkohandler
ved navn Mario Escandar.
Syv drabsefterforskere fra Dade County
er blevet indstævnet af en anklagejury.
Det var et knusende slag for hele afdelingen.
Pludselig var alt højtstående
mandskab på vej i fængsel.
Sagen om kokainbetjentene sår tvivl om
ordensmagten i hele Dade County.
Dem, der blev tiltalt,
var vores mest erfarne drabsefterforskere.
Så pludselig
havde vi højeste anciennitet i afdelingen,
og vi blev kastet ud på dybt vand.
Jeg mødte Al Singleton, da jeg blev forflyttet til afdelingen.
Singleton skrev altid om
de andre efterforskere,
og han var med i en afdeling.
Man havde en særlig afdeling i en kort periode,
som blev kaldt Afdelingen for Specialiseret Drabsefterforskning.
Det var en særlig drabsenhed.
Den skulle undersøge latinamerikanske narkosager.
Billedet ændrede sig. Vi så mange lig,
især unge latinamerikanere.
Det gik op for mig, at vi levede
i en anden tid, da Dadeland-sagen fandt sted.
Den første offentlige nedskydning i kokainkrigen.
Miamis travle indkøbscenter Dadeland Mall i juli 1979.
Et western-scenarie udspillede sig
i Dade Countys travleste indkøbscenter.
Klokken var 14.30 om eftermiddagen.
En varevogn kørte op til centeret.
Det bed ingen mærke i.
Nogle mænd steg ud og gik ind i vinhandlen.
Og før nogen vidste af det, fandt en skudepisode sted.
To personer nedskudt i Dadeland.
Flere colombianske attentatmænd skød med maskinpistoler
og andre våben ind i en vinhandel.
Narkohandler Herman Jimenez og hans bodyguard
blev dræbt.
Butiksassistenten og en lagerdreng blev også ramt af skud.
Jeg spurgte retsmedicineren, hvor mange gange
målet var blevet ramt, og han svarede:
"Jeg holdt op med at tælle. Han var fuldstændig gennemhullet."
Mændene forlod vinhandlen,
mens de skød efter biler og andre handlende.
Hele parkeringspladsen blev oversået med kugler.
De sagde: "Nogen har et haglgevær,
og de skyder derude." Man kunne høre skuddene.
De lod varevognen stå og flygtede.
Jeg blev sendt til et sekundært gerningssted,
der blev kendt som krigsvognen.
Krigsvognen blev efterladt af attentatmændene.
Lastbilen var et kørende våbenkammer.
I lastbilen fandt politiet adskillige skydevåben,
skudsikre veste og ammunition.
Byens eget politi har ikke vogne som denne.
På varevognen stod: "Happy Time Festartikler."
Politiet siger, at firmaet
og det tilhørende telefonnummer ikke eksisterer.
Da jeg så krigsvognen,
og alle de skydevåben, der var i den,
da jeg så, hvor godt de var forberedt,
da vidste jeg, at spillet havde ændret sig.
Ifølge politiet startede krigen d. 23. april,
da en skudveksling fandt sted mellem to biler,
der kørte rundt i South Dade.
To biler skød på hinanden,
politiet blev involveret,
og så skød de på politibilen, som forulykkede.
Et par uger tidligere havde disse mænd
sikkert redet på heste i Colombias bjerge
og skudt løs på hinanden. Og nu havde de
nye, dyre biler og havde skudvekslinger på motorvejene.
Denne sorte Audi tilhørte Herman Panesso.
I bagagerummet fandt politiet liget af Amy Suskin,
endnu et højt rangeret medlem af en colombiansk narkofamilie.
Man mener, drabet var en gengældelsesaktion
for mordet på Panessos hushjælp.
Politiet siger, at krigen stadig raser.
Politiet udtaler, at hver dag i 1980
har været en dag som i Dodge City.
Mordraten er for opadgående,
og det går hurtigere end i andre dele af landet.
Dette tilskrives en bande, politiet kalder kokainens cowboys.
Man kaldte dem kokainens cowboys.
Den amerikanske offentlighed
har altid været fascineret af den hæmningsløse
og bevæbnede bandit.
Kokainens cowboys er dødsensfarlige, men omgivet af et romantisk skær.
Kokainhandel har altid været forbundet med vold.
Røverierne er blevet en slags erhvervsrisiko.
Hvis nogen stjal 20 kg marihuana,
kunne de tjene 10.000 dollars på det.
Men hvis man mistede 20 kg kokain,
så røg en handel til en million dollars i vasken.
De vægrer sig ikke ved at skyde folk,
som de mistænker for at ville snyde dem.
Der fandt så mange skudvekslinger sted i Miami.
Der var maskinpistoler på motorvejene,
på gader og stræder, i beboelseskvarterer.
Ved højlys dag på Dade Countys trafikerede Palmetto Expressway
er en formodet narkohandler blevet skudt ned
af attentatmænd bevæbnet med maskinpistoler.
Man skulle tro, vi befandt os i Vietnam.
Ulig andre forbrydersyndikater
har colombianerne ingen kvaler ved at skyde familiemedlemmer
eller uskyldigt forbipasserende.
Der kunne stå mennesker med børn,
men alle blev bare majet ned.
De dræbte alle i området.
Et trængt politi udtaler, at de colombianske attentatmænd
virker ligeglade med eventuelle uskyldige ofre.
De har bragt en ny type vold til Miami,
hvis lige aldrig er set før. Nær Miami Stadion
blev en treårig dreng lammet af skud,
da attentatmænd dræbte hans far.
En 14-årig pige blev dræbt.
Ved middagstid blev en colombiansk narkohandler
skudt ned i et fyldt pizzeria,
efter drabsmændene havde bestilt frokost.
Når man fandt liget af en ung latinamerikaner,
gik politiet automatisk ud fra, at det var kokainrelateret.
Nogle gange kunne man læse noget i avisen om en, man kendte.
Så var han blevet myrdet eller arresteret.
Flere og flere colombianske narkohandlere
kommer hertil med deres rædselsmetoder.
Vi har set bortførelser
og nedskydninger ved højlys dag.
Det var ikke til at tro. Man kunne høre skuddene,
de skød forbi 10, men ham her fik de ram på.
Pludselig hørte jeg 10-12 skud.
Jeg var bare ude og gå tur med hunden.
Og pludselig hørte jeg en masse skyderi.
Jeg blev vækket af skuddene.
Jeg hørte kuglerne suse over mit hoved og kastede mig til jorden.
Det er sådan noget, man ser på fjernsyn.
Det sker ikke i det virkelige liv.
Fire skud ved højlys dag
foran adskillige lamslåede vidner.
Men det skete faktisk i virkeligheden.
Ved Doral var politiet ved at købe narkotika under dække.
Fem personer blev skudt, inklusive deres egen meddeler.
Ham skød de ved en fejltagelse.
Der lød skud og skrig, der lå sårede mennesker,
men folkene i Doral gik ikke i panik.
Mange af dem troede, man optog et afsnit af Miami Vice.
Politiet ved sjældent, hvem colombianerne er.
De havde alle sammen flere identiteter.
De kriminelle bruger et forbløffende antal aliasser.
Mange af dem påstod at være
fra Puerto Rico, men de kunne ikke stave til det.
De kommer ind i landet på falske papirer
og udgiver sig gerne for at være puertoricanere.
Nogle gange kan politiet ikke identificere ofrene.
Drabsefterforskernes
sværeste opgave var gerne at finde gerningsmanden.
Men i Miami var det faktisk sværest at finde ofret.
Det er svært at finde en drabsmand,
hvis den dræbte er ukendt.
Hvis man befinder sig illegalt i landet,
og er kommet over grænsen på den måde,
er fingeraftryk ikke meget bevendt, for der er ingen optegnelser.
Politiet har svært ved at lokke
vidner og meddelere til at samarbejde.
Jeg aner ikke, hvad der skete.
De kan måske ikke tale engelsk,
men de kan godt sige: "Jeg vil have en advokat,"
eller "Jeg ved ikke noget."
Vi har at gøre med forbrydelser, der har
internationale følger, og som
det lokale politi rundt omkring i USA
ikke er uddannet til at håndtere.
De fire lig var efterladt i bagagerummet af en Chevrolet.
Et af ofrene var meddeler for DEA.
Alle ofrene var blevet tortureret.
Dem, der mente, at Miami var tæt på anarki,
lod til at have ret.
Og jeg bidrog på mange måder til det.
Mange havde været meget bedre stillet,
hvis Arthur McDuffie var forblevet en statistik.
Han var en sort forsikringsmand ved navn Arthur McDuffie,
og han døde efter et skænderi med Metro Dade politi.
De involverede betjente blev tiltalt for
at mørklægge hændelsen for kun at blive kendt...
Ikke skyldig. Voteringen er enstemmig.
David H. Fisher, juryformand.
Efterspillet er nu historie.
10 MAJ 1980
Tre dages optøjer, 18 døde.
Vi er også mennesker,
og vi vil behandles sådan.
Og så kom åbningen af Mariel Havn.
Den katastrofale åbning af Mariel Havn.
Det er den mest dramatiske tilstrømning af immigranter
til et enkelt sted
på så kort tid i Amerikas historie.
Den første båd ankom d. 2. april 1980.
Carters regering mødte krisen med forvirring.
Den 5. maj, kort efter præsident Carters udtalelse
om "åbne arme og hjerter,"
fik 71 cubansk-amerikanere toldvæsenets tilladelse til
at sejle fragtskibet Red Diamond til Mariel i Cuba.
Præsident Carter bød cubanerne velkommen og udtalte,
at vi måske kan håndtere 3.500 af dem.
Som resultat af udtalelsen kom de ganske uhindret, nat og dag.
Man kalder dem marielitos.
Da de forlod Cuba, kaldte Castro dem for "escoria," afskum.
Fidel Castro udtalte offentligt:
"Jeg har tømt Cubas toilet ud over USA."
Han pralede med sin bedrift.
I ét hug fik Castro renset Cuba for
tusindvis af uønskede borgere.
Sammen med alle de hæderlige, arbejdsomme flygtninge,
der kom hertil i håbet om en ny start,
kom der også de farligste, mest skånselsløse forbrydere,
der nogensinde havde sat fod i et fremmed land.
Blandt de mennesker findes mordere, voldtægtsmænd,
børnelokkere og farlige individer.
Vi bemærkede først deres sko,
det var den slags, der uddeles i cubanske fængsler.
Der var et fængsel på Isles of Pines,
som husede 2.000 berygtede indsatte.
En uge senere var der kun 20 indsatte
tilbage i fængslet. Hvor var resten blevet af?
De gik rundt i Miamis gader.
Ville det ikke være dejligt, hvis alle indsatte på landets dødsgange,
alle indsatte i fængslerne
og på forvaringsanstalterne
kunne sendes til et rart sted,
hvor de blev budt velkommen af et intetanende samfund.
Castro tog os ved næsen.
Mange kriminelle tog rejsen til USA,
da man åbnede Mariel Havn.
Jeg havde aldrig set den slags mennesker, da jeg boede i Cuba.
De har ikke respekt for noget.
De respekterer ikke lov og orden,
de respekterer ikke venlighed.
I Cuba var de samfundets fjende nummer et.
Det var voldelige kriminelle under et kommunistisk styre,
der ikke gjorde det let at være kriminel.
Og herovre blev de superkriminelle.
De beskrives
af direktøren for fængselsvæsenet
som værende blandt de farligste kriminelle,
han har set i sin 23-årige karriere.
Det er et alvorligt problem.
Antallet af drab steg til det dobbelte det år.
Jeg vidste, vi var i store vanskeligheder.
Da flygtningene strømmede ind,
steg kriminaliteten med 89 procent.
Kriminaliteten skød i vejret. Kvinder blev grebet
på åben gade, voldtaget og myrdet.
I 1978 blev der rapporteret 15 voldtægter i byen.
Men i dette års første syv måneder
er tallet allerede 59.
I 90 procent af tilfældene var voldtægtsmændene flygtninge.
Drab er den hyppigste dødsårsag
blandt flygtningene fra Mariel.
De udgør cirka 48 procent af vores drab.
Man skød hinanden ned i barer
bare for at bevise, man var en rigtig mand.
To mænd kom op at toppes over en græsslåmaskine,
da en af mændene på ægte western-manér
udfordrede den anden til en skudduel.
Biler slingrede gennem gaderne
på udkig efter hospitalet, for på bagsædet
lå to-tre sårede mennesker.
Mrs. Louise Thompson mistede sin 17-årige søn Michael,
da han nægtede at give en fremmed
det sidste af sin cigaret.
Han blev skudt med en .357 Magnum.
Så man en bil, man kunne lide,
slog man føreren ihjel og stjal bilen.
Manden, der stødte sammen med flere patruljebiler i går
og sårede én betjent, før han døde,
blev i dag identificeret som en cubansk flygtning
fra Mariel.
Mange fra Mariel, der kommer fra cubanske fængsler,
tilbeder den afrikanske afgud Xango.
De mener, Xango reddede dem fra Castros fængsler.
Andre dyrker stadig hedenske ritualer
som kaldes santeria, før de begår deres forbrydelser.
De køber miksturer i butikker kaldet botanicas.
De mener, disse miksturer vil beskytte dem fra politiet
og få kugler til at prelle af på dem.
Politiet kendte intet til santeria.
De kunne tage ud til et hus på et rutineopkald
og finde en heksekedel
med menneskeknogler og kranier i.
Selv de døde kunne ikke være i fred i Miami.
Samfundet prøver desperat at håndtere
tilstrømningen af mere end 100.000 cubanske flygtninge.
Vi har ikke ressourcer til alle de flygtninge.
Vi har ikke penge til regionale sociale ydelser.
Vi har ingen ressourcer.
Der er ikke en eneste sjæl inden for regeringen
eller retsvæsenet, der indser,
at dette lands system
er indrettet til mennesker,
ikke til individer, der er umenneskelige.
Sejlturen til frihed er blevet et stridspunkt.
Nogle mener, aktionen er blevet en byrde for vores land,
og at den burde være blevet standset for lang tid siden.
Hvorfor skal ét lokalsamfund
betale prisen for regeringens fejlvurdering?
Florida har ingen flåde, intet luftvåben,
ingen udlændingestyrelse, intet toldvæsen, ingen radar,
intet CIA, ingen udenrigstjeneste.
Staten kan ikke forhindre nye ankomster
og er ikke i stand til at sende flygtningene hjem igen.
Jimmy Carter har seks uger tilbage af sin præsidentperiode.
Menneskerettigheder har været hans mærkesag.
For at beskytte Miamis borgeres rettigheder
har han stadig tid til at arrangere en udvandring tilbage til Cuba
for disse uønskede cubanere.
Flyv dem til vores luftbase i Guantanamo,
åbn portene, og lad disse cubanere
blive afleveret til deres afsender.
Godnat. Må gode nyheder følge Dem.
Først så vi narkorelaterede drab,
så så vi Mariel-relaterede drab,
og så kom optøjerne.
Det skabte alt sammen nogle ekstreme betingelser
for drabsefterforskere.
Dade County er pludselig blevet
byen med landets højeste mordrate.
Dade County i Florida har registreret
mere end 560 drab i 1980.
På ingen tid havde vi lig liggende på gulvet,
de lå stablet op. Det var skammeligt.
Det er slemt. Faktisk er det nok det værste, jeg har oplevet.
Vi lejede en kølebil.
Man lejede en stor kølebil
af Burger King for at kunne opbevare ligene.
Den blev straks fyldt med 27 lig, der var kommet ind samme dag.
Borgere i South Florida køber og ejer
nu flere skydevåben end nogensinde før.
Der åbnede skydebaner alle vegne.
Der var 60-70 skydebaner til et forholdsvist lille samfund.
Jeg begik mig aldrig ubevæbnet ud i Dade County.
Ingen tvivl om det.
Jeg var altid bevæbnet.
Jeg kunne ikke sove uden et skydevåben i huset.
Et par af Dade Countys dommere har taget mit kursus.
En af dem ville have et skydevåben med i retten.
Civile skyder lige så mange formodede kriminelle som politiet.
Borgere har dræbt 30 ud af 43 forbrydere
i færd med at begå kriminalitet.
I South Florida er "yderste nødret" blevet en trend.
- Flygt eller kæmp. Er det sådan? - Det kan man godt sige.
Vold avler vold.
Fra husmoderen til forretningsmanden, kokainens cowboy
og selv tankpasseren på hjørnet
lever i en bevæbnet verden.
Det var farligt at færdes på gaden.
Ti vilde heste kunne ikke få mig ud på gaden om natten.
Kan borgerne føle sig trygge i øjeblikket?
Nej. Vi har ikke kriminaliteten under kontrol.
Hvor mange gammeldags kriminalsager
har I haft i år?
Ikke mere end fire, tror jeg.
På det tidspunkt havde vi ingen succes med
at opklare en colombiansk sag.
Vi er overvældet, i undertal, vi mangler skydevåben og penge.
Vi kan ikke dæmme op for det.
Dade County er ved at tabe. Miami er ved at tabe.
Lige nu er der ingen tvivl om, at de vinder krigen.
Vi taber slaget.
Vi er simpelthen ved at tabe.
Der var en artikel i Time Magazine,
"Det Tabte Paradis," om Miami.
Artiklen opsummerer South Floridas problemer.
Kriminalitet, narko, flygtninge.
Times forsidehistorie "Det Tabte Paradis" beskrev
Miami som den mest voldelige by i USA. Og det var med rette.
Da medierne kastede sig over Miami, blev turisterne væk.
Alle mente, at Miami var færdig.
Slutresultatet er, at forretningsdrivende og investorer
er blevet skræmt væk.
Forretningslivet har trange kår, og så længe nyheder
om vold og flygtninge strømmer ud af Miami
bliver det ikke bedre.
Der hersker kaos i South Dade,
men hvad vil politiet gøre?
Jeg skrev en handlingsplan til CENTAC
i december 1980.
CENTAC var vores taktiske enhed.
CENTAC kombinerer indsatsen
fra narkopolitiet,
drabsafdelingen og afdelingen for organiseret kriminalitet.
Man slog pengene og ressourcerne fra de offentlige myndigheder,
DEA og toldvæsenet sammen med den lokale ordensmagt
og statsagenturer.
I et af DEA's skrifter
trækkes der spor fra CENTAC til De Uovervindelige.
De Uovervindelige var deres tids CENTAC.
Det sagnomspundne skær gav betjentene i CENTAC
følelsen af at være elitens elite.
Det var den første specialenhed inden for Miami politi.
Politiassistent Raul Diaz blev sat i spidsen for CENTAC.
Da CENTAC blev en realitet, gik jeg til Al.
Han var politiassistent af 1. grad, og jeg arbejdede under ham.
Jeg havde et særligt forhold til Al.
Han var en fænomenal drabsefterforsker.
Han var en bundsolid politibetjent.
Men han kendte absolut ingenting til,
hvad der foregik i narkoverdenen.
Han blev min vejleder.
Raul var en meget opfindsom efterforsker.
Mere vil jeg ikke sige.
Han kendte til livet på gaderne.
Han vidste, hvad der foregik.
Hans styrke lå i at kende folk og de rette meddelere.
Vi talte til dem i et sprog, de kunne forstå:
"Begår I disse forbrydelser her hos os,
arresterer vi jer, slår jer ihjel,
eller gør jeres liv til et rent helvede...
medmindre I samarbejder med os."
Det kommer an på præsentationen.
Den måde, tingene bliver sagt på.
Al Singleton og CENTAC-enheden
var blandt de travleste folk i byen.
CENTACs formål
er at opklare narkorelaterede drab i latinamerikanske kredse.
CENTAC 26's mål var at få has på...
de folk, der var involveret i drabene,
og de bagmænd, der stod bag mordene.
Dem, der er øverst i hierarkiet, får vi aldrig fat på.
Vi lavede en liste med cirka 20 navne.
Og de 20 navne gik vi efter.
Byen var hjemsted for mange latinamerikanske vaneforbrydere.
Øverst på listen stod Amilcar Rodriguez.
Han var mistænkt
i cirka 20 drabssager. Og på tre dage fik vi fat på ham.
Enhedens største arrestation til dato er Rafael Leon Rodriguez,
også kendt som Amilcar.
Han menes at forhandle kokain for fem colombianske familier.
Amilcar er tiltalt for et dobbeltmord i Dade County
og anklages for drabsforsøg på betjente ved to lejligheder.
Amilcar blev arresteret ved hjælp af
oplysninger, som Raul Diaz var i besiddelse af før sin overflytning.
Vi opdagede, at han gik under flere navne.
Da vi begyndte at vise hans foto til folk i gaden,
kom vi frem til 14-15 aliasser.
Han ejede en MAC-10, en MAC-11
og en Smith and Wesson model 59. Han havde 148 patroner på sig.
Colombianske attentatmænd ynder at bruge MAC-10 maskingeværer.
En MAC-10 affyrer 16 kugler i sekundet.
De har alle skydevåben. Automatiske våben med 14 skuds magasiner.
Mine 12 efterforskere havde 72 patroner i alt.
Man forventer, at en betjent skal gøre sit arbejde
med en seksløber.
Man besluttede, at i kampen mod disse folk
måtte drabsafdelingen have lov til at bære halvautomatiske skydevåben.
Politiet i Dade County ønsker mere ildkraft
Pis og papir. Vi går skridtet videre.
Lad os få tilladelse til at bære maskingeværer.
Så da CENTAC kom op at stå, fik vi også maskingeværer.
Jeg blev født i Cali i Colombia d. 5. juli 1957.
Jeg ankom til USA d. 5. juli 1969.
Jeg var kendt for at være biltyv.
En af de største biltyve i Chicago, og så,
efter 1980'erne blev jeg kendt for at være attentatmand for kartellet.
JORGE 'RIVI' AYALA HÅNDHÆVER
Involveret i 29 drab under kokainkrigen.
Mistænkt i 12 andre drab.
Jeg flyttede hjem til min far i Chicago.
Han arbejdede for General Motors.
Jeg gik i en katolsk skole, hvor jeg lærte engelsk.
Jeg var mekaniker med min far.
Sådan lærte jeg at bryde ind i biler.
Jeg fandt sammen med nogle fyre,
som stjal biler og solgte dem videre til ophuggere.
Vi fik 200-500 dollars per bil.
Vi var tre mennesker og stjal fem-seks stykker per nat.
Vi tjente gode penge. Det var bedre betalt end at være mekaniker.
Vi spiste morgenmad på en restaurant,
da tre colombianere kom ind ad døren.
En af dem var Cruz Gonzalez, og han spurgte: "Hvem er Riverita?"
Vi spurgte, hvorfor han ville vide det.
"Jeg leder efter ham, der stjal min bil."
Så sagde jeg til ham: "Det er mig, du søger. Jeg er Rivi."
Han sagde: "Du stjal min bil. Giv mig den tilbage."
Jeg sagde: "Det får du kun, hvis du giver mig 500 dollars,
for den tilhører mig nu." Så grinede han
og sagde: "Du er ikke så lidt fræk, ved du det?"
Jeg sagde: "Ja, det har jeg hørt før."
Han spurgte, om jeg havde været i Florida.
Jeg svarede: "Et par gange."
Han spurgte, om jeg havde været i Miami. Det havde jeg med min far.
Han spurgte, om jeg kunne køre en lastbil til Florida for ham.
Jeg spurgte, om jeg blev betalt, og det sagde han ja til.
Jeg ville få 500 dollars, og jeg takkede ja.
Han gav mig pengene, og jeg sagde: "Jeg har seks lastbiler."
Vi kørte lastbilen derned og røg hash hele vejen.
Jeg blev nysgerrig, så vi stoppede på halvvejen,
for at se, hvad der var i kasserne.
Vi kørte ind til siden, og jeg åbnede en kasse.
Den var fuld af brugte skydevåben.
Haglgeværer, revolvere, automatiske pistoler.
Derfra begyndte vi at overholde fartgrænsen.
Da vi kom til Miami, betalte han os og sagde:
"Jeg har gang i nogle ting.
Måske kunne I arbejde for mig
og tjene nogle penge i Miami,
hvis I kan blive her." Hvad skulle vi lave?
"I skal bare aflevere narko og tage imod penge.
Nogle gange skal I måske skrue bissen på over for nogen."
Så vi besluttede at blive i et par uger.
Jeg skulle holde øje med et af hans opbevaringshuse,
og det var første gang, vi arbejdede sammen med folk
inden for narkoverdenen, men de var ganske flinke.
Og efter vi lærte branchen at kende, hvordan man brugte skydevåbnene,
og vi lærte forskellige mennesker at kende, var de bare nuller.
De var blide som lam.
Cruz kendte en tidligere militærmand,
som jeg kunne lide med det samme.
Han fortalte, hvor mange år han havde været i militæret,
og at han var sprængningsekspert.
Så jeg stillede ham spørgsmål om sprængstoffer
og automatiske skydevåben.
Jeg hentede en MAC-10 i et andet værelse.
Jeg bad ham vise mig, hvordan man rensede den.
Vi begyndte at tage ud til Everglades med maskingeværerne.
Jeg blev ret god til at bruge dem.
Da jeg fik et MAC-11 i hånden,
vidste jeg, jeg havde fundet mit yndlingsvåben.
Han spurgte mig, om jeg ville lære at bruge sprængstoffer.
Det ville jeg godt. Han spurgte: "Har du is i maven?"
Jeg svarede: "Det mener jeg da."
Så sagde han: "Vi får noget dynamit fra Texas om et par dage.
Og så lærer jeg dig at lave bomber."
Dynamitten ankom så med detonatorerne.
Han tog fire dynamitstænger og detonatorer.
Og så begyndte han
at vise mig, hvordan man lavede bomber.
To timer senere spurgte han mig, om jeg kunne lave en.
Det mente jeg. Og det kunne jeg også.
Så sagde jeg: "Nu skal den bare kobles til et batteri
og en timer."
Det spurgte han, om jeg kunne.
Min børn sov på det tidspunkt.
Min kone var inde ved siden af. Han testede mig bare.
Jeg svarede: "Hvor lang tid skal jeg sætte den til?"
Han sagde: "Prøv med 30 sekunder."
Det gjorde jeg så, og vi satte timeren i gang.
Han sad foran mig.
Der gik 10 sekunder, 15...
"Om 10 sekunder går den af."
Jeg svarede: "Det ved jeg. Hvem af os skal slukke for den?"
Så smilede han og trak ledningen ud.
Og så sagde han: "Det er du god til.
Men når du gør det, så husk,
at du ikke må være høj eller fuld. Så sprænger du dine børn i luften."
Et par uger efter var vi på en natklub.
1. MAJ 1981
Flaco trådte ind ad døren.
Han sagde: "I må væk herfra,
for der skal nakkes nogen herinde.
Du må få dine folk ud. Se til højre for dig."
Der sad seks colombianere og drak sprut.
"Vi nedskyder hele bordet."
Jeg sagde: "Tak for det. Lad mig samle gutterne."
Jeg fandt toilettet og fortalte de andre, at vi måtte af sted.
"Der bliver skudt om lidt." Min ven bad om et øjeblik.
Jeg gik ud og i det tidsrum,
havde Venegas været forbi samme bord ved en fejl
og sagt til gutterne, de skulle ud,
fordi der ville finde en skudveksling sted.
Så han klokkede i det. Det var et uheld.
Jeg fandt ud af, han kendte én ved bordet,
så han passede på sin ven,
da han bad dem smutte.
Jeg var udenfor, og Venegas kom ud.
Og bag ham kom alle de andre.
De skubbede hinanden ud.
Flaco kom over på sin motorcykel. Han var rasende.
"I har virkelig trådt i spinaten.
Jeg skulle aldrig have sagt det."
Jeg sagde: "Ja, men det var et uheld."
Han sagde: "Nu får du ballade.
Du får ballade med min chef.
Chefen vil gerne møde dig." Det gik jeg med til.
Vi tog en bil ud på I-95...
Og på vejen spurgte jeg ham:
"De slår mig ikke ihjel, vel?"
Han svarede: "Det ved jeg ikke. Jeg lover ikke noget."
Vi havde trådt i spinaten. De ville have dræbt seks mennesker.
Det var ikke Guds bedste børn.
Vi kørte til en Holiday Inn på I-95 i Miami.
Der steg fire gutter ud af en bil.
Jeg spurgte, om det var dem.
Han svarede: "Det er nogle af dem.
Der er flere til venstre for dig." Og der var fire mere
på vej ud af en bil.
Jeg gik op til den ældste fyr, der var til stede.
Han spurgte, om jeg var Rivi.
"Kom med mig."
Jeg blev ført hen til bagsædet af en bil, hvor der sad en kvinde.
Hun spurgte: "Er det dig, der ødelagde likvideringen?"
Jeg svarede: "Ja, det gjorde jeg vel."
Hun sagde: "Jeg har været ude efter de fyre i månedsvis,
og det er første gang, vi har set dem."
Og det havde jeg så ødelagt.
Hun sagde: "Nu skal du høre.
Finder du dem, så er vi kvit.
Jeg vil have de to brødre.
De andre ville vi bare have skudt,
fordi de sad ved samme bord."
Jeg spurgte: "Ville du have dræbt fire for at få fat i to?"
Hun svarede: "Sådan ordner jeg mine forretninger.
Jeg rydder alle af vejen."
Jeg spurgte: "Havde det ikke været lettere at dræbe to?"
Hun svarede: "Nej, det havde været lettere at dræbe alle seks.
Tage hele bordet på én gang i stedet for at udvælge to."
Det overraskede mig.
Hun talte om mord, som om...
Jeg sagde: "Bare giv mig en uge,
så finder jeg dem."
Da vi kom tilbage til hotellet,
fortalte jeg gutterne, hvad der var sket. Venegas var der.
Jeg sagde: "Den dame er ikke til at spøge med.
Finder vi ikke de folk, må vi væk i en fart.
For så kommer de efter os."
Han sagde: "Jeg kender ham."
Jeg spurgte, om han kunne få fat på ham. Det kunne han.
Jeg sagde: "Kan du det,
så er der ingen ko på isen."
Han sagde: "Jeg kan få fat på den ældste."
Og jeg sagde: "Vi behøver bare én.
Så får vi også den anden."
Jeg sagde: "Find en telefonboks
og få sat et møde i stand i aften.
Så bortfører vi ham
og udleverer ham til de her mennesker."
Så han fik fat i ham.
Der blev sat et møde i stand på parkeringspladsen bag Ramada Inn.
Han fik at vide, at vi havde nogle våben og sprængstoffer til salg.
Han dukkede op kl. 20, hvor det var allerede mørkt.
Han stod og hyggesnakkede med Venegas.
Jeg gemte mig bag et træ. Venegas åbnede bagagerummet,
jeg trådte frem bag træet med pistolen trukket.
"Jeg har ledt efter dig."
"Vi har intet udestående."
Jeg sagde: "Nej, men det har du med en anden.
En dame leder efter dig.
Hun hedder Griselda Blanco." Han blev helt bleg.
Jeg sagde: "Du møder hende om et par timer."
Han begyndte at ryste.
En time senere ankom de og førte ham bort.
Næste dag sad jeg hjemme kl. 16 om eftermiddagen.
Hun dukkede op, mens min kone var ved at stege fisk.
Hun bankede på og trådte indenfor, som om hun ejede huset.
Hun sagde, hun elskede fisk, så jeg fik min kone til at give hende nogle.
Og så fortalte hun mig, hvordan de dræbte fyren
og skar ham i småstykker, mens vi sad og spiste.
Jeg spurgte: "Skød du ham?"
Hun svarede: "Ja, det gjorde jeg.
Og så parterede Tulio og Cubamba ham
og smed ham ned i en lille kasse
med en sløjfe på som var det en gave.
Og så stillede vi den et par gader herfra, ved motorvejen."
"I mit kvarter," spurgte jeg.
"Ja," sagde hun. "Vi var på vej sydpå for at besøge dig,
så vi tænkte, vi kunne sætte ham af på vejen.
Vi stillede ham på motorvejen."
Jeg spurgte, om de altid gjorde sådan.
Sådan kunne hun lide det.
Hun kunne lide at partere folk og smide dem i vejsiden.
CENTAC håber også at optrevle
Griselda Blancos forbrydernetværk.
Blanco er en flamboyant kvinde, der af den colombianske presse kaldes
La Madriña, eller Gudmoderen.
Vi ved ikke, hvornår hun kom til Miami.
Måske i '78. Vi vidste ikke, hvor hun var,
for hun var på flugt.
Vi vidste, hun var en stor narkohandler.
Hun var den største dengang.
Hun var kokainhandlens gudmor.
Hun var brutal, teatralsk, og fuldstændig skånselsløs.
Hun mistænkes for at stå bag 15 drab
og er nu gået under jorden.
1979, '80, '81 og '82 var de år,
hvor hun var aktiv i Dade County.
Inden for latinamerikansk kultur var det usædvanligt,
at en kvinde kunne stå bag sin egen organisation.
Så jeg tænkte, at hun måtte være meget ondskabsfuld.
Hun er yderst farlig.
Er det muligt, trykker hun selv på aftrækkeren.
Politiet udtaler, at Griselda Blanco
startede som bankrøver for flere år siden.
Senere slog hun sig på narkohandel,
hvor hun arbejdede sig til tops.
Griselda Blanco havde en meget fremtrædende rolle
i den såkaldte kokainkrig.
Hendes første drab af betydning
blev begået i Dadeland i juli 1979.
Politiet mener, at nedskydningen i Dadeland var en gengældelsesaktion
for en hændelse her på Floridas motorvej.
Det berygtede motorvejsskyderi,
hvor folk kørte ned ad motorvejen,
mens de skød på hinanden. De to hændelser hang sammen.
Tre måneder før Dadeland
indledte to biler med colombianske narkohandlere
en biljagt bevæbnet med maskingeværer.
Da politiet fik stoppet en af bilerne,
fandt de i bagagerummet et lig,
der lå kvalt og i håndjern.
Man mener, at ofret, Jaime Susco,
blev beordret dræbt af German Jimenez,
manden, der blev dræbt i Dadeland.
Mange mennesker betalte en høj pris
for at falde i unåde hos Griselda Blanco.
Man kædede en berygtet sag sammen med hende.
I november 1980,
i myldretiden tæt på et lufthavnshotel i Miami,
skal Gudmoderens attentatmænd have dræbt en kvinde
ved navn Graciela Gomez.
Graciela Gomez kom på tværs af Gudmoderen.
Det skulle man gerne undgå.
Griselda var misundelig på hende, for hun var ung og smuk.
Meddelere siger, at Gomez havde stjålet kokain
og havde en affære med Gudmoderens elsker...
Det kan have haft noget at gøre med...
...dette var katastrofale fejltagelser.
Hun kørte nordpå ad Red Road i en rød Corvette
og stoppede for rødt. Griseldas håndlangere, Cubamba
og en fyr ved navn Zapata, fulgte efter hende,
og det vidste hun godt. Hun havde genkendt dem.
Mens Gomez sad i sin bil,
blev skud affyret fra en forbipasserende bil.
Skuddene ramte hende ikke.
Hun blev bange, forlod bilen,
løb op til en bil, der holdt foran hende og bad om hjælp.
Ægteparret i den bil
lod hende hoppe ind på bagsædet.
De anede ikke, hvad der foregik.
Mens parret så forfærdet til,
gik attentatmanden op til passagervinduet,
skubbede dem til side og skød ind på bagsædet.
Han skød ind ad vinduet og dræbte Graciela
på bagsædet af parrets bil.
Så gik de tilbage til deres bil.
De løb ikke, de gik.
Vidnerne udtalte, at de gik tilbage til bilen.
Parret skyndte sig ud af bilen for at slippe væk.
Men hændelsen satte dybe psykiske spor.
Konen følte pistolen mod sit baghoved.
Hun var tæt på døden.
Det regner man ikke med at komme
kl. 7.30 en ganske almindelig morgen.
Jeg husker, at konen aldrig rigtig kom sig over det.
Jeg tror endda, de flyttede
fra Miami på grund af det.
Det viser bare, hvor ublu attentatmændene
og narkohandlerne var i Miami.
De mente, de havde frit spil i byen.
Og det havde de også tit.
Jagten på gerningsmændene fortsætter.
Man håber, at fingeraftryk og udsagn fra øjenvidner
kan føre politiet til de to mænd.
De var helt ublu. De mente ikke, de kunne fanges.
Det var som det vilde vesten.
Derfor blev de vel kaldt kokainens cowboys.
Bob Kaye, chefanklager i Dade County,
har sin egen definition af kokainens cowboys.
"Det er colombianere," udtaler Kaye.
"Gerne illegale flygtninge, der er i South Florida
for at smugle narko eller grundet et mellemværende."
Politiet mener, at disse mænd
kommer til Miami med jævne mellemrum.
Jeg repræsenterede en del af dem.
De kom kørende til mit kontor
i en hel karavane af Mercedes-biler.
Folk med skydevåben... Og man tænkte...
De var en flok omvandrende begrundet mistanke.
Griselda havde samlet sig en broget flok.
- Hun havde en hel hær. - Der var Paco.
- Paco Sepulveda. Diego Sepulveda. - Toto.
Carlos Venegas. Alonso Ayala.
- Hugo. - Guillermo Velazquez.
- Cubamba. - Manteco.
Diego Escobar. Oscar Mario.
Jaime Bravo.
De gjorde, hvad de fik besked på,
men de var primært håndhævere og mordere.
De var en slags sikkerhedsstyrke.
Riverito. Han blev Griseldas foretrukne håndhæver.
Hun havde fjender. Nogen skyldte hende penge,
nogen havde bortført hendes børn i Colombia,
nogen snød hende og stak hende til politiet.
Hun hverken tilgav eller glemte. Hun huskede alle krænkelser.
Og hun skulle nok komme efter dig.
Listen var meget specifik....
det var de folk, der skulle dræbes.
Og det var en meget lang liste.
Der stod en pris ud for hver person.
Oscar Piedrahita havde arbejdet for Griselda.
Han havde sørget for al eksport.
Men på et tidspunkt bortførte han
et af hendes børn, Oswaldo, i Colombia.
Han ville have fem millioner dollars for ham.
Hun betalte vist en million,
og han satte knægten på fri fod.
Så forsvandt han. Da jeg begyndte hos hende,
nævnte hun fyren, han var i top fem.
Og hun sagde: "Hvis du nogensinde finder ham,
så skal du slå ham ihjel."
Og jeg læste avisen hver dag.
Jeg læste Miami Herald og kom til dødsannoncerne.
Der var en lille notits
om en knægt, der var druknet i en pool.
Der blev holdt gravøl i familiens hjem i Miami Lakes.
Nederst i notitsen stod faderen angivet, Oscar Piedrahita,
og der var en adresse.
Jeg tænkte: "Nej, det er for let."
Jeg satte mig ud i bilen og ringede til Griselda.
Jeg sagde, vi måtte tale sammen.
Jeg viste hende notitsen.
Det kunne være ham, men jeg måtte få ham udpeget,
så vi kunne være sikre.
Hun sagde: "Jeg har en, der kender ham ganske godt."
Omkring kl. 18 tog vi ud til huset.
Hun var med mig.
Dario kørte, hun var i passagersædet,
og jeg var på bagsædet. Vi havde tre biler med.
Chicho var i den ene med Manteco.
Han skulle udpege ham.
Vi kørte forbi og så en masse mennesker stå udenfor,
ude på græsplænen.
Vi kørte rundt om blokken, og jeg steg ud af bilen
og talte med Manteco, Oscar og Chicho.
De spurgte, hvordan jeg ville gribe det an,
og jeg svarede: "Det er ligetil.
Alle græder, alle er kede af det,
vi kører bare op og spørger efter ham.
Når han kommer ud, skyder vi."
De kørte tilbage og op til huset,
og Chicho spurgte efter ham. Og der var en kvinde.
Hun sagde: "Et øjeblik, så henter jeg ham."
Han kom ud et par minutter efter.
Han kom ud til indkørslen, og da han gjorde det,
begyndte Chicho at skyde.
Alle begyndte at skrige,
og vi kørte ud til Route 26 og tog den hjem.
Historien kom på forsiden og det hele.
Da attentatmænd dræbte Oscar Piedrahita,
kom der flere kugler i hans garagedør
end i ham.
Det var sørgeligt, at han måtte dø
under sin søns gravøl.
Men han var selv ude om det.
Jeg kunne have dræbt ham to-tre dage senere,
men sådan ville hun ikke have det.
Så ja, det var sørgeligt, men sådan var det.
Miguel Perez og Nestor Garcia var narkohandlere og makkere.
Griseldas yngste barn var Oswaldo.
Han gav dem stoffer for 250.000 dollars.
De begyndte at løbe om hjørner med ham, fordi han var ung.
De vidste ikke, hvem de havde med at gøre.
Så de holdt ham hen,
og til sidst fortalte de ham, at de ikke ville betale ham.
Han kunne rende dem så grusomt.
Han tænkte: "Hul i ham. Han finder os aldrig."
Men der tog han fejl.
Oswaldo gik til sin mor, mens jeg var til stede.
Jeg hørte hele historien.
Griselda sagde: "Find ham og slå ham ihjel."
Så jeg udspurgte Oswaldo.
Sig, hvor du mødte fyren.
Han sagde: "Han fortalte mig, han arbejdede i en drugstore."
"Hvor?" "Et sted i Kendall," sagde han.
Jeg sagde: "Du hører fra mig om et par dage."
Så fattede jeg telefonbogen.
Og jeg slog alle drugstores i Kendall op.
Der var alt for mange.
Så jeg gik tilbage til Oswaldo.
Jeg spurgte: "Kan du huske noget særligt ved den drugstore?"
"Ja, den ligger tæt på en politistation," sagde han.
Så opsøgte jeg en ven, der var privatdetektiv.
Jeg spurgte: "Kender du en drugstore
eller politistation, der ligger tæt på et indkøbscenter?"
Han sagde: "Der ligger én ved US-1 og 200th Street."
Jeg sagde: "Den er for langt væk."
"Der ligger en til på Kendall Drive tæt ved motorvejen," sagde han.
Den tog jeg ud til som den første.
Den lå på 107th og Kendall Drive,
og jeg så politistationen ligge lige bag drugstoren,
som var cubansk.
Jeg mente, jeg var på rette spor, så jeg hentede knægten derud.
Jeg spurgte ham, om han havde mødt ham i nærheden.
"Ja," sagde han. "Jeg mødte ham på den kinesiske restaurant derovre.
Så sagde jeg, at vi var ved hans drugstore.
Dagen efter begyndte vi at overvåge drugstoren.
Vi sad og ventede med knægten hele dagen.
Jeg var ved at tro, vi var det forkerte sted.
Jeg var klar til at køre.
Jeg var ved at pakke min riffel sammen.
Men så sagde han: "Der er han." "Hvor?"
"Den BMW. Det er ham."
Han kørte op til drugstoren med to andre fyre.
Og han gik indenfor.
Og jeg sagde: "Han må jo komme ud på et tidspunkt."
En halv time senere kom han så.
Og han kom gående mod bilen.
Det var en gammel Chevy Impala.
Da han fandt nøglerne frem fra lommen,
vendte han ryggen til mig.
Han var ikke mere end fire meter væk,
fra hvor jeg var parkeret.
Jeg gav ham en ordentlig salve i ryggen.
Jeg skød ham i nedre del af ryggen
og bevægede mig op til hovedet. Så krydsede jeg ham
fra højre til venstre, og så faldt han til jorden.
Ingen hørte det, for jeg brugte lyddæmper.
Men den idiot til Toto trak en .45
og skød ham uden lyddæmper.
Og der var en politistation lige bag os.
Den lå lige bag drugstoren,
så pludselig fik vi meget travlt.
Vi kom ud på Kendall Drive og kørte mod øst.
Vi forlod bilen, dækkede den til og hoppede over i en ny.
Cirka kl. 15.05
var ofret, som er identificeret som Nestor Garcia,
på vej ud til en bil, der holdt
på parkeringspladsen ved et indkøbscenter
på hjørnet af Kendall Drive og 117th Avenue.
Pludselig regnede kuglerne ned over bilen.
Jeg tænker tilbage på, hvorfor jeg gjorde det.
Det var, som om der kørte et bånd i mit hoved.
En ven kom over og sagde:
"Det var bare et job."
"Jeg ved, hvordan du har det. Sådan havde jeg det også,
første gang jeg skød nogen, men det forsvinder.
Du vil ikke føle sådan næste gang."
Jeg spurgte: "Er du sikker?" "Ja," svarede han.
"Jeg har skudt over 50." Det var bare et job.
Og det blev det også for mig.
Nestor Garcia blev dræbt i Kendall.
Et par måneder senere fandt man
hans makker Miguel.
Det kom Miguel Perez for øre, at Nestor var blevet dræbt.
Han gik dybt under jorden, for han var den næste i rækken.
Knægten spurgte mig, om jeg ville finde den anden.
Jeg svarede, at jeg måtte have hans hjælp.
Han vidste ikke, hvor han boede.
Han vidste kun, at han ejede en butik.
Den lå i Omni.
Miguel havde en skoforretning i et indkøbscenter ved navn Omni,
der lå i centrum.
Indkøbscentret Omni International...
Latinamerikanere har gjort det eksklusive Omni-kompleks
til deres uofficielle hovedkvarter.
Jeg tog ned til Omni hver dag.
Jeg havde en beskrivelse af Miguel Perez.
Min opmærksomhed blev henledt på butikken,
og jeg gik derind. Der var tre cubanere i samtale.
Jeg havde bidt mærke i det spanske.
Jeg ringede til knægten fra en telefonboks.
Jeg bad ham beskrive Miguel igen.
Det lød nøjagtigt som en af mændene, jeg havde set.
Jeg sagde: "Jeg har vist fundet ham."
Han fandt ham i forretningen.
Miguel Perez kom ud af butikken
og gik mod elevatoren.
Vi fulgte efter.
Vi tog elevatoren, og det gjorde han også.
Jeg stod lige bag ham.
De ville dræbe ham inde i indkøbscentret.
Jeg ville stikke ham ned med en issyl.
Selv en pistol med lyddæmper ville have larmet for meget.
Men så steg en betjent ind i elevatoren.
Vi kørte et par etager op,
og han gik ind i en restaurant.
Da han kom ud igen, havde han bodyguards med,
så vi lod ham gå.
Han gik ud på parkeringspladsen og satte sig ind i en bil.
Hans bodyguard kørte. Og vi fulgte efter ham.
Han tog I-95 ud på US-1.
Vi var lige bag ham,
tre mand i tre biler.
Vi kom til Le Jeune Road og 42nd Avenue.
Der var grønt lys.
Jeg sagde, vi skulle vente.
"Hvis lyset skifter, nakker vi ham her."
Dette er krydset ved Le Jeune Road og US-1.
Men på den anden side af gaden
holdt en politibil.
Og vi havde ingen lyddæmpere med.
Jeg havde en MAC-11, og min makker havde en MAC-10.
Vi blev enige om at gøre det uden lyddæmpere.
Han havde tonede vinduer,
men vi rullede vores vinduer ned
og begyndte at skyde.
De skød ham ned,
lige der i vejkrydset.
Han døde på stedet.
Straks vi havde skudt, skiftede lyset til grønt,
og alle kiggede på os.
Vi lod os ikke mærke med noget,
vi kørte bare fra stedet ligesom alle andre.
Vi lod bilen stå et par gader væk.
Vi kørte hjem i en anden.
I nat blev et stille beboelsesområde i Kendall
skueplads for et uhyggeligt massemord.
Centralen modtog et opkald omkring kl. 5.45.
En anonym person anmeldte
et drab på denne adresse.
Man kaldte det de seks fra Kendall.
Seks mennesker blev dræbt i et rækkehus.
Ligene blev fundet i et nybygget, treværelses
rækkehus her i Kings Court,
et eksklusivt boligkvarter på Kendall Drive.
Det var fire mænd og to kvinder.
Målet var Nicolado.
Han var fætter til en anden fyr. Man kaldte ham Chino.
De var blevet dræbt af Rafa i et hus i Miami Lakes.
Han lå i krig med
fætteren, som han prøvede at dræbe.
Så han røg på listen.
Det havde intet med Griselda at gøre, men da hun og Rafa
arbejdede tæt sammen,
lod hun sig indblande.
Det var hendes folk, der gjorde det.
Jeg er overbevist om, at Griselda gav ordren.
Jeg ved ikke præcis, hvem der var til stede.
Da de tog ud til huset, viste det sig,
at en af beboerne
havde holdt en fest aftenen før.
Og der var derfor fem mennesker i huset.
Fire gæster, en kvinde og tre mænd.
Men da først de var trængt ind, fangede bordet.
Med en sag som de seks fra Kendall,
firemandgruppen, eller hvad det var,
var der gerne et udvalgt mål til stede.
Og så var der to-tre eller fire-fem mennesker,
der bare var på det forkerte sted på det forkerte tidspunkt.
Så alle seks blev dræbt.
Disse seks personer blev dræbt og tortureret,
inklusive en hushjælp.
Den sag var et eksempel på politiets rædselsscenarie:
At man i jagten på sit mål
var villig til at dræbe alle, der måtte komme i vejen.
Det skete tit i Colombia.
Og nu skete det i Miami.
Aviserne i Medellin kendte til ofrene,
flere dage før de lokale myndigheder havde identificeret dem.
Vi ved, det drejer sig om seks ofre.
Fire latinamerikanske mænd i 20'erne og 30'erne
og to latinamerikanske kvinder i 20'erne.
Man har stadig ikke offentliggjort detaljer om drabene.
De fire mænd blev skudt,
og de to kvinder blev kvalt.
De fik tapet næse og mund til, så de blev kvalt.
Der var et barn, som fik lov til at leve.
Der skete ikke barnet noget,
men de tog ham med sig, da de forlod huset,
så han ikke skulle være ved ligene.
Jeg mindes at huske,
at Rivis søster tog sig af barnet.
Politiet har få spor i sagen om den forsvundne dreng,
man kender som Andres.
Vores højeste prioritet er at finde drengen.
Sagen trak store overskrifter.
Seks døde og et forsvundet barn?
Det var en kæmpe nyhed.
Hvis han er blevet bortført, håber vi,
at gerningsmændene har hans alder for øje og husker,
at han ikke kan tale eller identificere dem.
Jeg blev kontaktet af nogen angående problemer med
barnet.
Jeg sagde til personen, der ringede:
"Bliver du arresteret med det barn,
vil du i hvert fald blive tiltalt
for kidnapning, og måske også for de seks drab."
For barnet var politiets eneste spor i sagen.
Måske afleverer man ham et sikkert sted,
så vi som minimum kan få barnet tilbage i god behold.
Dagen efter blev der ringet fra Colombia
til Miami politi
med oplysninger.
Og han blev fundet på en bænk i et indkøbscenter.
Drabene blev aldrig opklaret.
Ingen mistænkte i sagen om de seks.
Jeg skulle en tur til New York
på et job.
Der holdt to biler i indkørslen:
en stationcar og en af mine Corvetter.
Jeg lagde bagagen
i min stationcar for at køre til lufthavnen.
Og min søn satte sig ind i bilen,
tændte for den og satte den i gear.
Bilen begyndte at køre,
og min datter blev fanget mellem de to køretøjer.
Hun brækkede sit bækken, ribben og ben.
Jeg fik hende på hospitalet
og ringede til Griselda for at aflyse New York
på grund af ulykken.
Hun sagde, det var helt i orden.
Jeg fortalte hende om hospitalet,
og at de spurgte om forsikring.
Jeg havde ikke pengene, det ville koste.
Griselda sagde, jeg ikke skulle tænke på det.
"Du arbejder for mig, så jeg tager mig af det."
Det handlede ikke om pengene, men om hendes hjælpsomhed.
Den glemte jeg aldrig.
Jeg kunne godt lide hende.
På vej til New York blev jeg uforsigtig.
Vi havde to maskingeværer med, et MAC-10 og et MAC-11,
og flere pistoler med lyddæmpere på.
Vi lagde alt det i én kuffert.
Det gjorde jeg.
Jeg blev sat af i lufthavnen uden problemer.
Chichos kone gik med os ind,
og Chicho bar kufferten, som var meget tung.
Det var tydeligt, den var tung.
Jeg sagde til pigen i skranken,
at vi havde en pladsbestilling på flyet til La Guardia.
Hun ville lægge kufferten på båndet, men den var så tung.
Hun spurgte: "Hvad har du dog i den?"
Jeg svarede: "Bare tøj og mine ting."
Så hun tilkaldte nogen til at få den op på båndet.
Jeg så fyren, der kom,
og jeg havde set ham tidligere.
Han arbejdede ikke i lufthavnen. Jeg sagde til Chicho,
at vi måtte dele os. Fyren var fra politiet,
pigen var fra statspolitiet, og flere kunne jeg ikke se.
Så jeg stod og tænkte.
De kunne ikke få fat i os alle.
Én af os måtte slippe væk.
Så jeg sagde til Chicho: "Du løber til venstre,
jeg løber tilbage, og Tulio, du løber til højre."
Så greb jeg billetterne og vendte mig om.
Da jeg nåede dørene,
kom hun ud med en anden fyr.
Hun sagde, hun var fra ATF.
Hun sagde: "Kom med mig." Jeg spurgte, om jeg var arresteret.
Ja, det var jeg.
Jeg ville flygte, men det var helt umuligt.
Og jeg havde ikke min pistol.
Så jeg gik med dem.
Jeg blev ført til et lokale, hvor jeg spurgte, hvad der var galt.
Der var et problem med min bagage.
Der var et stort bord foran mig,
hvor kufferten lå åben.
Chicho var der også.
"Er det din kuffert?" "Nej, frue," svarede jeg.
Maskingeværerne lå fremme
med magasinerne ude,
men der var stadig kugler i. Jeg kunne have taget chancen.
De skrev rapport, og vi blev ført til fængslet i Broward County.
Kautionen blev sat til 150.000 dollars per næse.
Dagen efter kom Luis Casuso.
Han havde ry for at repræsentere colombianere.
De colombianske narkohandlere har så mange penge,
at det aldrig er et problem at stille kaution.
Dagens vidneudsagn er blot
en skræmmekampagne, der skal få kautionen stadfæstet.
Cardona blev løsladt mod en nedsat kaution på en million dollars.
Hun og to søstre flygtede til Colombia,
hvor hun har genoptaget sit virke.
Jeg vidste allerede, hvem han var.
Vi fik at vide, at han skulle repræsentere os begge.
Colombianerne betalte altid i kontanter.
Det var altid i kontanter, 100-dollarsedler.
Beløbet afhang af sagen.
Det er blevet en myte i Dade County,
at folk bare kom på besøg med store pengesække.
En million dollars vejer omtrent 10 kg.
De kunne være i en skotøjsæske.
Bare pak den ind, som var det en gave,
og læg den på bagsædet.
Man åbnede æsken og talte pengene foran ham. Det var det.
Han brugte pengene, som han fandt passende.
Han kom gerne ind på mit kontor
og lægge sine skydevåben på mit skrivebord.
Han vidste, hvad der foregik.
Jeg var hans advokat, og han fortalte mig ting,
som jeg helst ikke ville høre noget om.
Hvis han prøvede at imponere mig...
så virkede det ikke.
Nogle gange spurgte jeg ham, om han havde set den og den.
"Leder du da efter ham?"
"Ja, for pokker."
"Nej, jeg har ikke set ham."
Jeg ville ikke høre om det.
Jeg ville ikke høre:
"Ham dræbte vi."
Jeg plejede at afbryde ham.
Han sagde: "Nu skal I høre. Jeg begærer
retten om at få sagen afvist,
men først skal I ud herfra."
Vi fik en kautionist.
De havde købt et hus, som de stillede som sikkerhed,
men kun for én af os.
Jeg sagde: "Vi kom herind sammen, og vi kommer ud sammen."
Kautionisten sagde: "Jeg fik besked på at få dig ud."
Jeg sagde til Chicho, jeg ville komme efter ham.
"Du er ude om et par dage."
Jeg kom ud og sagde til Griselda, at jeg måtte få Chicho løsladt.
"Hvem er han?" "Det er min bedste ven."
"Det må du selv sørge for.
Du fik ham derind, så du må få ham ud."
Jeg havde pengene, men de måtte hvidvaskes først.
Hun ville ikke stille kaution for ham.
Hun ville ikke hjælpe ham,
for han var ikke en officiel del af holdet endnu.
Han blev rasende.
Hans kone boede hos os
det meste af tiden.
Og hun kæftede hele tiden op
og truede med, at hvis han ikke blev løsladt,
ville hun gå til FBI
og stikke os alle sammen.
Hun havde ført regnskab over alle de drab,
som Griselda stod bag, og jeg havde begået.
Jeg sagde: "Ved du hvad? Det her er ømtålelige oplysninger.
Hold din kæft og fald ned.
Vi skal nok få ham ud.
Bliver han ikke løsladt, bryder vi ham ud,
men slap nu af." Hun sagde: "Sig til din chef,
at hvis han ikke er ude om en uge,
går jeg til FBI."
Jeg holdt øje med hende.
Hun kunne ikke gå et skridt, uden nogen var efter hende.
Kom hun i nærheden af politiet, ville hun blive skudt.
Jeg fortalte Griselda om det.
Hun sagde: "Du skulle have
dræbt hende med det samme."
Jeg svarede: "Ja. Jeg havde intet andet valg
end at dræbe min bedste vens kone."
Jeg fortalte hende, at Griselda ville tale med hende på et hotel.
Vi sad i baren og fik en drink.
Jeg kunne ikke få mig selv... til at skyde hende.
Så jeg bad Oscar og en anden fyr om at gøre det.
Men de nægtede.
Så vi vendte næsen hjemad.
Jeg plejer at køre, men jeg kastede nøglerne over til Oscar.
"Du kører," sagde jeg. "Jeg sætter mig om på bagsædet."
Hun så det og spurgte, hvad der var på færde.
"Skal du sidde bag mig, så du kan skyde mig i hovedet?"
"Nej da," sagde jeg. "Jeg gider bare ikke køre."
"Pis med dig," sagde hun. "Jeg kender dig.
Ingen andre må køre din bil. Der skal ske noget."
Det nægtede jeg.
Hun sagde: "Hvis du skal skyde mig,
så sørg for, du rammer mig lige bag i hovedet."
Jeg tilbød så at køre.
"Nej," sagde hun. "Det gør mig ikke noget."
Da vi næsten var hjemme, blev hun skudt.
Vi smed hende tæt på huset.
Bilen var fuld af blod, da jeg kom hjem.
Kuglen gik lige igennem hendes pande
og ud ad forruden. Det så farligt ud.
Så jeg dækkede bilen til.
Vi havde altid et dækken klar.
Næste morgen ringede hun mig op.
"Det er ordnet." "Fint," sagde hun.
Chicho havde ringet til os.
Men min kone skulle sige, jeg ikke var hjemme.
Efter kl. 17 ringede han igen, og jeg tog telefonen.
Han spurgte, hvor hans kone var henne.
Jeg sagde, jeg ikke havde set hende.
"Er du sikker på, du ikke ved, hvor hun er?"
"Nej, det gør jeg ikke.
Jeg så hende i går. Hun var på vej hjem fra arbejde."
Så sagde han: "Jeg så hende på tv."
"Hvad for noget?"
"Jeg så hende på tv."
På Coral Way og 132nd Avenue
er liget af en uidentificeret kvinde
fundet tæt på kørebanen.
"Du slog hende ihjel."
Jeg sagde: "Jeg ved ikke, hvad du taler om."
Han sagde: "Jeg ved, du dræbte hende.
Jeg skal nok få ram på dig."
Det var sidste gang, jeg hørte fra ham.
Carlos Nossa, vi kaldte ham Manteco,
mantequilla, smør, fordi han var meget lys.
Han havde grønne øjne, lignede en amerikaner.
Vi var som brødre.
Griselda kunne ikke lide ham.
Hun plejede at sige, at han var for grisk,
og at hun ikke stolede på ham.
Derfor vidste de aldrig, hvor hun boede.
Kun jeg vidste, hvor hun boede.
Jeg blev kaldt ud til hende en eftermiddag.
Griselda spurgte: "Var du i Omni?
Stødte du på nogen?"
"Ja," sagde jeg. "Jeg stødte på Cacheton."
Cacheton var en af hendes kunder.
"Hvad sagde han?"
"Han havde et vigtigt job til mig, hvis jeg var interesseret.
Et dobbeltmord,
der var mange penge værd.
Flere end jeg nogensinde har tjent."
Hun sagde: "Ved du, om han har talt med andre?"
"Det tror jeg," svarede jeg.
"Jeg så ham tale med Manteco."
Hun sagde: "Hør her,
dem, der skal dræbes, er mig og Dario.
Det er det, han vil have gjort."
Han skyldte vist Griselda mange penge.
Hun sagde: "Du må tage dig af dem begge to.
Kan du ikke det, så sig det, så jeg kan sende mit hold."
Manteco var min bedste ven.
Jeg skulle slå ham ihjel.
Den dag i dag ved jeg ikke,
om Manteco ville have gennemført drabet.
Jeg tvivler,
for jeg stoler på mine venner.
Men hun skulle bare have den mindste tvivl.
Det var især hårdt for min datter.
Min steddatter Lisa var 9 år,
så hun opfangede mere end de andre børn.
Hun så skydevåben,
hun så fyre komme hjem til os med skydevåben,
og hun begyndte at stille spørgsmål.
Det var ikke nemt.
Mange af de penge, jeg tjente,
gav jeg til min svigermor.
Jeg havde en bankkonto i Panama, der var øremærket til børnene,
for jeg troede aldrig, jeg ville ende i fængsel.
Jeg troede, jeg ville blive dræbt.
Hver nat lå jeg i sengen og tænkte:
"Måske bliver det i morgen."
Jeg kunne ende i en skudveksling eller blive uforsigtig,
og nogen, der var kløgtigere end mig,
kunne skyde mig i baghovedet på en restaurant.
Det skete næsten flere gange.
Derfor levede jeg livet fuldt ud,
for jeg vidste aldrig, hvornår det var slut.
Papo Mejia var håndhæver for Griselda.
Men han stjal fra hende og ville starte sin egen forretning,
og det var noget, hun ikke kunne tilgive.
Hun gik i krig.
En fejde finder sted,
der kan gøre Hatfields og McCoys til skamme.
Hun mistede mange folk,
så jeg blev bedt om at rekruttere flere.
Hun sagde: "Sørg for, de ved, hvad de går ind til.
Jeg vil ikke have en ny Manteco eller Chicho."
Den lod jeg gå mig forbi.
Jeg sagde: "Jeg har nogle venner i Chicago,
som er marielitos."
Dem skal man ikke bide skeer med.
Hun sagde: "Det lyder perfekt."
Og de havde ry for
at være meget farlige folk.
En af dem, Guillermo Foralis, også kaldet Pepe,
ham bad jeg om at komme herned.
Han kom herned, og jeg spurgte, om han havde flere venner.
Ja, det havde han.
Og det var Miguel Perez.
"Vi sad i fængsel sammen i Cuba. Vi lavede meget skidt derovre."
Jeg spurgte: "Er han i stand til at dræbe?"
"Ja da. Det har han prøvet før."
Miguelito? Ja.
Dette billede blev taget af ham,
kort efter han ankom fra Mariel i 1980.
Han var bare en bisse.
Han var en af de værste fyre,
jeg har mødt i min karriere.
Han var fysisk skræmmende.
Han var større og stærkere end Rivi.
Når man så ham, tænkte man,
at filmen kunne knække hvert øjeblik,
og så var man færdig.
Så havde jeg to mere, to marielitos.
De var mit hold, jeg var ansvarlig for dem.
Miguelito arbejdede for Rivi.
Da han kom herned,
viste han sig at være pålidelig og skånselsløs,
og han blev brugt til alt.
Drabet på Johnny Castor...
Ofret er en treårig,
latinamerikansk dreng med adskillige skudsår.
De sigtede efter hans far,
men skød forbi og dræbte barnet.
Han blev skudt, fordi han sad ved siden af sin far,
som var colombianer og et mål for nogle af disse cowboys.
Miguelito var til stede.
Seks måneder senere
blev en mand og en kvinde henrettet.
Lorenzo-dobbeltmordet,
hvor børnene blev efterladt i huset
med deres døde forældre,
der var Miguelito også til stede.
Det, at man lod et barn ligge
og kravle på sin mors blodige lig...
Jeg kan ikke komme på noget mere afskyvækkende.
Det kan jeg ikke.
Miguel Perez menes at være indblandet
i disse drab
og endnu et på en fodboldbane i Miami Lakes.
Drabene på fodboldbanen fandt sted med en måneds mellemrum.
Liget blev fundet lige her i området.
Hans bil var parkeret på denne plads.
En uidentificeret latinamerikaner gik op på klos hold
og skød ham i baghovedet.
Ofret viste sig at være Edgar Restrepo.
Det var vores andet drab på fodboldbanen
på to måneder.
Man kaldte dem Pele 1 og Pele 2.
Jeg syntes, det var lidt groft,
men det viste sig at være Griselda Blancos værk,
ligesom det første drab måneden forinden.
Begge drab var begået
af Miguel Perez, Miguelito.
Mens jeg var til stede derude,
sagde betjentene: "Nu er selv fodboldbaner blevet farlige."
Men hele Miami var farlig på det tidspunkt.
Endnu et offer blev skudt i lufthavnstolden
af en mand på motorcykel.
To mænd kom forbi på en scooter og skød ham.
Velkommen til Miami.
En tredje blev dræbt på vej ud af et travlt stormagasin.
Drabet på Octavio Mejia,
som var bedre kendt under navnet Monomica.
Da Mejia forlod stormagasinet,
blev han overfaldt. Han blev skudt flere gange.
Endnu et formodet offer for
Griselda Blanco og Paco Sepulveda.
Bortførelsen af Marta Gomez.
Hun blev skudt i baghovedet på klos hold.
Men man sigtede for lavt, og hun overlevede.
Det var bare endnu et
sammenstød i kampen mellem Griselda Blanco og Mejia.
Krigen blussede op igen,
denne gang i Colombia.
I Colombia er meget blod blevet spildt i fejden
mellem narkofamilierne.
Krigen har krævet flere end 100 ofre,
nogle af dem uskyldige tilskuere.
Der blev gået til den derovre.
I Medellin, Colombia ser man op til
12 drab om dagen.
Byen er hjemsted for mange attentatmænd og ofre,
der ender i Miami.
Jeg var i Colombia for at finde Papo.
Rafico tog telefonen,
talte med nogen og sagde:
"Vi ved, hvor han er."
"Hvem?" "Papo," sagde han.
"Han er en halv time herfra."
Så vi tog vores våben, kom ud i bilerne...
Vi kørte til Aldo Cafe.
Der var 10 af dem og 10 af os.
Vi dræbte tre af deres.
Det stod på i en time.
Henover juledagene
blev der begået 35 mord derovre.
I en weekend i januar blev der i udkanten af byen
fundet ligene af 11 mordofre i kvarterets skraldespande.
Jeg var tilbage i Miami omkring kl. 14.
De ville se mig i Miami Lakes.
Det var meget vigtigt.
Så jeg tog derop
til Max Mermelsteins kones butik Christina Fashions.
Jeg gik ind og så, at alle folk var samlet.
Griselda, Dario...
Jeg spurgte, hvad der foregik.
Papo Mejia var på vej til Miami med flyet efter mit,
der var en times mellemrum.
"Kan du ordne ham i lufthavnen?"
"Nej, ikke i lufthavnen," sagde jeg.
"Det er rent selvmord, og det gør jeg mig ikke i.
Jeg tager ham udenfor." Og så sagde hun:
"Nej, det skal ordnes inde i lufthavnen."
"Nej," sagde jeg.
Så tilbød hun mig en halv million for det.
Hun tog noget nede under bordet
og rakte det til mig. En bajonet på 16 cm.
Max havde vist købt den hos hærens overskudslager.
Den var gammel og rusten.
Han skulle stikkes ihjel,
for han var et svin, og hans tilnavn var Svinet.
Så han skulle altså slås ihjel som et svin. Fint nok.
Jeg sagde: "Godt, men jeg gør det ikke derinde."
Så sagde hun: "Jamen så har vi en anden, der må gøre det."
"Hvem?" "Miguel Perez," sagde hun.
Jeg sagde til Miguel: "Jeg vil gerne med dig,
jeg kører med dig ud til lufthavnen.
Og jeg går med dig ind.
Når vi så har udpeget målet, tager du selv over."
Knivoverfaldet på Papo Mejia.
Papo var selvfølgelig en af Griselda Blancos ærkefjender.
Papo Mejia havde gips på benet fra knæ til ankel.
Han så sig hele tiden omkring.
Han var vel på udkig efter fjender, efter os.
Netop som han forlod tolden,
kom en mand op til ham med en bajonet og stak ham flere gange.
Det var fuldstændig forrykt, og det endte sådan,
fordi han blev opdaget.
Jeg kørte tilbage mod byen med Dario
og sagde til ham: "Jeg sagde jo, det her ville ske."
Han spurgte, om Miguel mon ville stikke os.
Jeg sagde: "Det gør han ikke, men han sidder virkelig i saksen."
Jeg kender ikke andre organisationer,
der har stået bag så mange drab
som Griseldas. Det gør jeg ikke.
Drabssager i 1980
Antallet af sager under kokainkrigen var helt uoverskueligt.
Jeg arbejdede som aldrig før.
Det her holder os kørende. Cubansk kaffe.
Narkohandlere har mere mandskab
og udstyr end politiet.
Vi var konstant ude ved gerningssteder,
ude ved nye sager eller i retten.
De ved, de er ved at tabe krigen,
for de har ikke mandskab eller udstyr
til at følge med narkohandlerne.
Hvis man havde spurgt, hvor mange folk jeg manglede,
kunne jeg ikke svare på det.
Der sker for mange drab, og der er for få betjente.
Mange betjente fik simpelthen nok.
Jeg kan ikke mere.
Jeg har været her i 10 år. Jeg har begravet otte betjente.
Det hører bare med, hvis du bliver skudt i tjenesten.
Alle går grådkvalte rundt i tre dage, til begravelsen er overstået.
Så smides der jord på dig, og du er glemt.
Jeg tager min afsked i december.
Så har jeg arbejdet i 10 år, og så er jeg væk.
Når jeg forlader South Florida,
kan delstaten bare rive sig løs og flyde ned til Sydamerika.
Jeg er hamrende ligeglad.
De sagde: "Hul i det her, jeg smutter," og så var de væk.
Dobbelt så mange politibetjente som vanligt har forladt
tjenesten i år.
Man fik travlt med at ansætte nye betjente
til alle de ledige stillinger.
Politiafdelingerne i Miami
prøver ihærdigt at udfylde de ledige stillinger,
der er et resultat af massefratrædelser.
Man har endda udliciteret rekrutteringen
for at nå ud til ansøgere med anden etnisk baggrund.
Tidligere ansatte man de bedste af de bedste.
Nu tog man til takke med, hvad man kunne få.
Man hyrede mange betjente,
der ikke var blevet hyret under normale omstændigheder.
I juli 1985 begyndte en tredobbelt drabssag
da tre lig blev fundet
uden for Jones Boat Yard på Miami-floden.
Tre lig blev fundet i Miami-floden,
i hvad der må betegnes som en rutinemæssig drabssag.
To nætter forinden
var en båd blevet læsset af herinde,
den indeholdt 200 kg kokain.
Seks uniformerede personer angreb båden,
mens seks andre personer arbejdede på båden.
Disse seks hoppede ned i floden ved marinaen.
Tre overlevede, og de andre tre døde.
Tre af dem druknede
og blev fundet to dage senere.
Det blev hurtigt fastslået, at de havde med narkohandel at gøre.
De var latinamerikanere og smuglere, så de blev hurtigt en sag for CENTAC.
I 1985 var det meget almindeligt at se røverier
og svindelnumre begået af tyve forklædt som betjente.
Vi gik ud fra, dette også var sket her.
At nogen havde købt nogle uniformer
og foretaget et narkotyveri.
Vi blev ringet op af kriminalbetjent Louis Alberti,
som sagde, at han havde en uniformeret betjent i sin afdeling,
der havde oplysninger i sagen.
Så kl. 23 om aftenen tog vi over
for at tale med betjenten, Armando Estrada.
Det stod hurtigt klart,
at de oplysninger,
denne betjent gav os, var fejlagtige.
Det var tydeligt, at han prøvede at vildlede os.
På det tidspunkt vidste vi begge to,
at denne sag handlede om politikorruption,
og ikke falske betjente.
Beskyldninger om korruption af hidtil uset karakter
inden for Miami politi.
Vi oplevede den største korruptionssag
siden Serpico i New York.
Det var forfærdeligt. Det sidste, man har lyst til,
er at efterforske andre betjente.
Men det skal bare gøres.
Syv betjente er blevet arresteret.
Nogle tiltales for drukneulykken i floden,
narkorøveri og at planlægge drab på
eller trusler af vidner til deres forbrydelser.
Et par måneder senere nåede skandalen sit klimaks.
Rudy Arias gik fra at være tiltalt til at blive meddeler,
da han tilstod sine forbrydelser og nævnte 60 andre betjente ved navn,
som også skulle være korrupte.
To nye tiltaler ventes i denne måned
i sagen om betjentene.
Og endnu flere tiltaler ventes at følge.
Betjentene gør nu et desperat forsøg på at indgå aftaler.
Rodolfo Arias har vist sig at være et fremragende vidne.
Han er kommet med oplysninger om mange andre betjente.
Atten tidligere betjente er tiltalt i sagen,
fire er blevet vidner for anklagemyndigheden,
to er gået under jorden,
otte har kendt sig skyldige før eller under deres retssag,
en er kendt skyldig, og endnu en afventer retssag.
Imens efterforskes yderligere 20 tidligere betjente
af Miami-Metro Dade
eller FBI og kan blive tiltalt
på lokalt eller føderalt plan.
Tiltalerne var ikke til at tro, ganske chokerende.
Det var den mest chokerende sag, jeg havde oplevet.
Mord, kreativ bortskaffelse af lig,
trusler af vidner, massiv pengevask,
afpresning, narkohandel,
det drejede sig om hundredvis af kg kokain...
Og det var politibetjente,
der sad på anklagebænken.
Lov og orden var en by i Rusland.
Vi må tage kampen mod narko meget alvorligt.
Ellers ender vi med Vietnam-lignende tilstande.
Enten kæmper vi og vinder,
eller også giver vi op.
De venter, til en senators datter
eller en nevø til et medlem af Kongressen bliver bortført,
fordi de vil tro, han har været med
til at vedtage en lov, der ikke kommer dem til gode,
og hvad gør vi så?
Der må komme en modreaktion herhjemme
imod de regeringer, der er involveret i narkohandel.
De burde sanktioneres.
Og vi burde gøre vores yderste for at isolere dem
fra den civiliserede verden.
Paula Hawkins lavede rav i den,
da Reagan var hernede med Bush.
Max viste Griselda en avisartikel
om Paula Hawkins og hendes taler
om narkohandlen og alt det der.
Vi var hjemme hos Max, og Griselda sagde:
"Jeg vil have den kælling slået ihjel."
Jeg spurgte: "Hvem taler du om?"
Hun svarede: "Den kælling til Paula."
Jeg spurgte: "Paula Hawkins? Hun er jo senator."
"Ja. Du skal slå hende ihjel."
Det nægtede jeg.
Hun sagde: "Du bliver godt betalt." "Jeg er ligeglad," svarede jeg.
"Det er for farligt.
Bliver hun dræbt...
Man kan ikke slippe af sted med at slå en senator ihjel."
Så spurgte hun, om det kunne gøres. Det svarede jeg ja til.
Hun var kun et menneske, så det kunne gøres.
Hun skulle holde tale i New Orleans.
Det her var tre uger før den tale.
I Colombia var det ganske normalt,
men i USA havde vi aldrig talt om
at slå en præsident eller en senator ihjel. Eller en dommer.
Men vi talte hele tiden om at slå advokater ihjel.
Max skubbede på.
"Rivi burde gøre det.
Han er en god skarpskytte," og i den dur.
Jeg sagde til Griselda...
"Hvis du gør det her,
så er din forretning færdig.
Du vil ikke kunne skjule dig noget sted i verden.
De vil jage dig resten af dit liv.
Det gør de allerede, men det er vand ved siden af,
hvad de så ville gøre."
Så jeg talte med Griselda og Dario.
Jeg fik dem talt til fornuft. "Lad det ligge,
det er ikke godt for forretningen."
Dette er et af de alvorligste problemer,
vi står over for her i USA.
Man må holde op med at anskue dette
nationale problem her i området
som et lokalt problem og tildele os de ressourcer,
penge og mandskab, som vi har brug for.
De var især ved at blive trætte af
vicepræsident Bush her i Miami.
Dem, der kommer hertil med deres automatiske våben,
Learjets og både, der for dem er købt for småpenge,
fordi der er så stor en fortjeneste i narkohandel,
de skal fanges og arresteres.
Byen havde fået nok, regeringen havde fået nok.
Man satte indsatsgrupper ind,
man satte ekstra styrker ind.
Delstatspolitiet kom til byen
for at patruljere i gaderne.
Jeg håber og beder til, at disse personer
bliver tilkendt dødsstraf
for at statuere et eksempel over for resten af narkoverdenen
i Florida. Vi vil ikke tolerere det her.
De skal vises ingen nåde.
Flåden har udlånt to af deres radarfly.
Hæren har udlånt to af deres kamphelikoptere.
Krigen udkæmpes i Atlanterhavet.
Skibe og fly tager del i Hat Trick,
aktionen, der skal standse narkoindsmuglingen.
Operation Hat Trick er narkokrigens D-dag.
Militære skibe og flyvevåben med narkobetjente om bord
sporer mistænkte smuglere.
Det forventes at glæde ordensmagten,
som længe har prøvet at få mere hjælp
fra militæret i kampen mod narko.
Alle smuglere, der prøver at komme ind til USA's kyst
vil nu være
ængstelige for ikke at klare turen.
Arrestationer i indsatsgruppens område er steget med 27 procent.
Beslaglæggelser er steget med 50 procent.
Politiet slog for hårdt ned, og der var for meget om os på tv.
Da hun også gjorde forretninger i Californien,
foreslog jeg Griselda at tage derud.
Hun sagde: "Det er en god idé,
vi åbner jo også en ny rute til Californien."
I dag ved vi jo,
at hun forlod området omkring 1984,
og det var bestemt også en grund til, at mordraten faldt.
Indsatsstyrkens bestræbelser
får nu myndighederne i andre dele af landet
til at rapportere problemer med narkosmuglere,
der flytter kokain gennem steder,
som ligger langt væk fra Miami.
Det colombianske netværk har spredt sig til Los Angeles,
hvor politiet beslaglægger kokain
som aldrig før.
Hele organisationen var
flyttet til Californien, og jeg arbejdede i Miami,
så jeg måtte overbevise mine foresatte om, at det var det værd
at sende mig til Californien i forbindelse med en sag.
Jeg sagde, at hvis jeg nogensinde fangede hende,
så ville jeg give hende et kys på kinden.
Mickey tog sig ikke af alle partierne.
Men jeg lod ham aldrig vide, når jeg havde andre,
der arbejdede for mig, for det havde jeg.
Vi samarbejdede med Barry Seal. Han havde også et hold.
Barry havde været pilot for TWA,
og før det pilot under Vietnamkrigen.
Barry var uden tvivl
den bedste pilot, jeg nogensinde havde mødt.
Han kom i kontakt med de colombianske karteller,
hvor han blev specialist i leverancer.
Han blev involveret i skydevåben,
penge og narko gennem sine flyvninger
ind og ud af Managua i Nicaragua,
hvor han stod under præsidentens beskyttelse.
MANDEN, DER FÅR REAGAN TIL AT SE RØDT
Barry Seal havde den mest utrolige virksomhed.
Jeg er ikke narkosmugler. "Bevis det," siger jeg.
Barry var frygtløs.
Et tusind eller 1.500 kg kokain var ingenting for ham,
det var intet problem overhovedet.
Han arbejdede fra Louisiana.
Og han kom altid, når man kaldte.
Han var ligeglad. Han tog bare flyveren,
fløj derned, smed 1.000 kg om bord,
og vendte næsen hjem mod Louisiana.
Han brugte en almindelig lufthavn, og han havde et pakhus.
Bag i flyet kunne man åbne en rampe,
og så kunne der køres køretøjer derind.
Der kunne være flere ton i dem.
Barry blev snuppet med en sending uden at sige det til nogen.
Han indgik en aftale
og blev meddeler for staten.
De lod ham gå og installerede kameraer
i hans fly. Og så skulle han ellers filme
en af sine flyveture, og få kokainen tilbage hertil,
sammen med filmen. Og det gik han med til.
Hæren hentede lasten
med kokainsække.
Og de blev så læsset om bord på flyet
af cubanske soldater og sandinister.
Han fik nogle gode billeder.
Under turen var Barry Seal i stand til at få billeder
af en førende, international narkohandler,
højtstående sandinister og soldater
i færd med at læsse kokain på flyet.
Højtstående nicaraguanske embedsmænd
er dybt involveret i narkohandel.
På landsdækkende tv sad præsident Reagan
og viste et billede af Pablo Escobar,
der læssede kokain på flyet.
Dette billede er taget på en militær flyveplads
uden for Managua og viser Frederico Vaughan,
en højtstående medarbejder for én af de ni kommandanter,
der styrer Nicaragua, læsse en flyvemaskine
med illegalt narkotika på vej mod USA.
Billederne blev taget af Barry Seal.
Han er dermed blevet hovedvidne i South Floridas
vigtigste narkosag nogensinde.
Seal fortalte præsidentens udvalg for organiseret kriminalitet,
hvor let det er at smugle kokain.
Jeg startede med marihuana,
men jeg flyttede hurtigt fokus til kokain, som er lettere at håndtere
og giver en større fortjeneste.
Så gik jagten for alvor ind på Escobar og Ochoa.
Ikke fra colombianernes side.
De var flintrende ligeglade.
Men regeringen, som forsynede Colombia med penge,
begyndte at gå efter dem.
Seal samarbejder med narkopolitiet i Miami,
hvor han er hovedvidne i en af de mest
opsigtsvækkende efterforskninger i South Floridas historie.
Imens hersker der stadig ubesvarede spørgsmål
i efterforskningen af Baton Rouge.
Der var en dommer i Baton Rouge, Louisiana,
der ikke brød sig om,
at en føderal dommer i Miami skulle have det sidste ord
i mr. Seals domfældelse.
En føderal anklagejury i Baton Rouge
har undersøgt Seals aktiviteter i 15 måneder.
I dag er Seal blevet tiltalt for
besiddelse og distribuering af 210 kg kokain,
som ved salg på gaden menes at kunne indbringe 168 millioner dollars.
Til gengæld for Seals samarbejde
vil justitsministeriet lade ham kende sig skyldig
i dagens anklageskrift og modtage en straf,
der svarer til en mild irettesættelse.
Jeg har indgået det forlig,
jeg ønskede.
Om de er tilfredse, må du spørge dem om.
Trods utallige appeller, nægtede den dommer i Louisiana
at afvise en kendelse på seks måneders husarrest,
som var fuldstændig meningsløs,
når alt kom til alt.
Man mente, at denne dommer vidste,
eller burde have vidst, at ved offentligt at påbyde,
hvor denne mand skulle tage hen,
og hvornår han skulle gøre det,
underskrev han faktisk hans dødsdom.
Og sådan blev det også.
Jeg finder det tiltrækkende
at stå i livstruende situationer.
Det er spændende.
Colombianerne sagde til Max: "Fyren er en stikker,
og han skal ordnes,
for han afslører alt om os."
Max gik til mig og sagde: "Hør her,
colombianerne vil betale 250.000 dollars
for at få fyren nakket.
Jeg ved, du har venner i New York. Få fat i italienerne."
De kaldte dem spaghettierne.
"Få spaghettierne til at nakke Barry Seal."
Jeg fløj til New York og talte med min onkel.
Han sagde: "Fint, jeg skaffer dig to til i morgen.
Bare vis dem, hvor de skal tage hen."
Jeg ringede til Max og sagde, at sagen var klaret.
Vi tilbragte to dage i Louisiana.
Vi viste dem, hvor Barry Seal boede,
de lufthangarer, hvor han arbejdede i lufthavnen...
Vi viste dem det hele.
I al den tid, jeg var der,
så jeg ikke Barry Seal én eneste gang.
En uge senere sagde mine venner til mig:
"Beklager, men ham, der skyder den fyr, bliver fanget.
Han har altid følge af politifolk.
Det er helt umuligt
at få ram på ham uden at blive fanget."
Max fortalte det til Rafa, som bare blev edderspændt.
"I er færdige.
I får ikke mere arbejde,
når I ikke engang kan tage jer af ham."
Max sagde: "Jeg kan ikke.
Jeg har ingen andre, så hvad skal jeg gøre?
Få én fra gaden til at gøre det?
Jeg kan intet stille op."
Så Max faldt i unåde hos colombianerne,
fordi han ikke kunne få fyren ordnet.
Han prøvede at give mig skylden.
Og i et stykke tid var colombianerne også rasende på mig.
Så rasende, at jeg ikke fik arbejde.
Jeg var virkelig bange for,
at de også ville slå mig ihjel,
fordi jeg ikke kunne gøre, hvad de bad om.
Rafa kom hjem til mig
med Fabito Ochoa.
Fabito var en af mine venner.
Vi var tit sammen.
Han sagde: "Min familie er virkelig rasende."
Jeg spurgte hvorfor.
Han sagde: "Kan du ikke ordne den fyr for os?
Han kan gøre livet virkelig svært for os."
Jeg sagde: "Fabito,
den, der gør det, bliver fanget.
Det er en umulig opgave.
Skal det gøres, må I hente indianere ned
fra Colombia, og jeg kan godt sige dig,
at de ender i fængsel."
Det stillede Fabito tilfreds.
Han tog hjem
og redte trådene ud med sin familie,
og dumme som de var, besluttede de,
at de ville klare det selv. Og det gjorde de.
I nat var uheldet med Barry Seal, da han blev skudt og dræbt
uden for et udslusningshjem i Baton Rouge,
hvor han skulle tilbringe sine nætter
i seks måneder som led i sin prøveløsladelse.
Seal havde nægtet at indgå
i regeringens vidnebeskyttelsesprogram.
Man satte Kubaba på sagen,
og han dræbte ham.
De satte fire indianere på et fly,
som fløj dem til Louisiana.
De skød ham vist 100 gange
uden for det udslusningshjem, og de blev fanget.
Man fangede fem colombianere
på vej væk fra gerningsstedet.
De så højst mistænkelige ud der i Baton Rouge.
I aften prøver FBI og narkopolitiet
at finde ud af, hvem der stod bag attentatet
på én af regeringens vigtigste meddelere
i kampen mod narko.
En føderal dommer
gjorde uforvarende henrettelsen af
et hovedvidne mulig.
Så vidt vi har kunnet fastslå,
er jurisprudens og lovens forskrifter blevet overholdt
i efterforskningen omkring mr. Seal
og hans forhold til...
Der var mange spekulationer
grundet mr. Seals forhold til CIA
og kommunisterne i Nicaragua.
Man ved ikke, hvilken viden han eventuelt sad inde med.
Men drabet blev slutningen
på et vigtigt kapitel i historien om retsforfølgelsen af kartellet.
Myndighederne mener,
at Seal blev myrdet, så han ikke kunne vidne
mod en mistænkt
højtstående, colombiansk narkohandler,
som man prøver at få udleveret fra Spanien.
FBI SØGER HOVEDMAND UDLEVERET
Max fik problemer...
Og det var begyndelsen til enden.
Max fik ballade på grund af DeLorean,
for det var ham, der gav DeLorean
den kokain, som han blev arresteret med.
Forrige år blev bilfabrikant John DeLorean
arresteret og tiltalt for narkohandel.
DeLorean har udtalt, at han prøvede at tjene penge
for at redde sin trængte virksomhed.
Lokale bilforhandlere udtaler,
at en DeLorean er blevet 1980'ernes Edsel
og kun kan sælges som samlerobjekt.
Max vidste, han havde et problem.
Han burde være smuttet, men det gjorde han ikke.
Han troede ikke, der ville ske ham noget.
Hvordan kunne han undslippe?
Han kunne da ikke tænke:
"Jeg gav denne her fyr 400 kg,
folk falder på stribe, men mig sker der ikke noget.
Jeg gav dem stoffet, men de har ikke rørt mig."
Han måtte vide, at han ville få ballade for det.
Han blev arresteret, og sidenhen så vi ham ikke.
Jeg havde millioner af dollars gemt
i skraldeposer i min baghave.
Den nat rendte jeg rundt med en lommelygte
og gravede poser op,
for jeg var bange for, de kom efter mig.
Jeg boede ved Everglades.
Jeg sprang ned i en kano med...
seks til otte millioner dollars,
padlede over til den anden bred
og begravede dem i Everglades.
De kom jo måske ud til mit hus.
Men der kom ikke nogen.
Ingen troede, vi ville få vanskeligheder.
Mickey og dem sagde: "Der var ikke problemer
med det sidste parti, vel?
Alt gik, som det skulle." Jeg sagde: "Fint,
så lad os fortsætte, som vi plejer."
Jon sagde, der ikke var grund til bekymring.
Og vi mente, Jon havde styr på det.
Sådan kan det siges.
Den 20. september 1986
Jeg kan huske d. 20. september
af den simple årsag, at jeg ikke kunne sove.
Den nat
var jeg på job med Mickey og hans hold.
Og da jeg ikke kunne sove,
besluttede jeg at gå til radiorummet,
som vi havde installeret for at overvåge de ankommende fly.
Vores sidste tur skulle også være den sidste tur.
Vi besluttede at komme ud af det,
for vi havde penge nok.
Hvorfor blive ved med at tage de risici?
Før eller senere ville det gå galt,
og det gjorde det. Turen var ren rutine.
Det eneste usædvanlige,
og der burde vi have lugtet lunten,
var, at radioen var tavs.
De vidste selvfølgelig, at vi lyttede til alt.
Da jeg kom kørende, kiggede jeg mig godt omkring,
for jeg var paranoid på grund af Max.
Men jeg så ingenting. Ingenting overhovedet.
Alt gik, som det plejede.
Flyet landede, og jeg tænkte: "Endnu en god tur overstået.
Nu skal jeg hjem. Fantastisk."
Så snart flyet landede
og blev kørt i laden, kom de i deres helikoptere,
og folk kom væltende frem med pistolerne trukket.
Det var en dobbeltaktion i Tampa og Miami.
De styrtede ind, klædt i sort,
med natkikkerter og masker.
Jeg tænkte: "Hvad er det her? Vietnam?
Det er for langt ude."
Jeg smuttede ud ad bagdøren.
Skulle jeg skyde mig vej ud?
Der var et lille skærmydsel med en af gutterne.
"Læg dig ned og hold kæft." Fint så.
De så på mig, og jeg glemmer det aldrig.
"Hvad laver du her, Roberts?"
"Jeg har vist trådt i spinaten." "Ja, det har du i den grad.
Vi ville have aflagt dig et besøg senere.
Men nu har du gjort vores arbejde lidt lettere."
Jeg sagde: "Jeg kunne ikke sove." "Det var ærgerligt," sagde han.
Da jeg kom ned på stationen, hørte jeg i radioen:
"De skyder. Skud affyret...
Det går helt galt."
Jeg sagde: "Hvad foregår der? Har det noget med mig at gøre?"
"Det er dit fly, det er oppe på din farm.
Det er deroppe, der bliver skudt."
De rendte rundt og skød vildt omkring sig.
"Din ven skyder på os."
"Min ven?" "Mickey."
Jeg prøvede at sætte ild til flyet.
Mickey havde et nødblus. Og rundt omkring flyet
stod der benzinbeholdere,
som vi tankede flyet op med.
Jeg væltede en af beholderne.
Mickey ville ud derfra, så han fyrede nødblusset af.
Jeg løb ud i sumpen.
Og så overværede jeg forestillingen hele dagen.
De kunne ikke finde ham.
De jagtede ham i skoven hele natten.
Max Mermelstein blev meddeler
og ville fortælle om
nogle mord i Miami.
Vi skulle afhøre ham.
Skal jeg være ærlig,
troede jeg i starten ikke på 75 procent af hans historie.
Det var simpelthen for langt ude.
Jeg præsenterede mig, og han sagde:
"Vi har mødt hinanden før."
Jeg sagde: "Hvad taler du om? Det har vi da ikke."
Men så sagde han, at vi havde været ude ved hans hus i Miami Lakes
flere år tidligere for at ransage hans hus,
og han havde bedt os om at skride. Verden er lille.
Vil De sige Deres fulde navn?
Max Mermelstein.
- Max blev stikker. - Han stikkede os alle sammen.
Mellem 1981 og 1985
skal De have arbejdet for kartellet på fuld tid
og have importeret massive mængder kokain
til USA.
Hvor meget kokain har De personligt
importeret i det tidsrum?
I det tidsrum har jeg haft mellem 55 og 60 ton kokain
mellem hænderne.
Mellem 55 og 60 ton.
Jeg advarede Jon, men han ville ikke høre på mig.
Jeg sagde fra starten, at Max var svag,
at han ville stikke os på et eller andet tidspunkt.
Derfor ville jeg gerne slå ham ihjel.
Men det måtte jeg ikke.
For det meste rapporterer jeg direkte til Ochoa-brødrene.
Har De nogensinde mødt Ochoa-brødrene?
Ja, sir.
De nævnte også Escobar.
- Pablo Escobar, ja. - Pablo Escobar.
Den første oplysning, De gav regeringen,
var, at Ochoa-brødrene og deres organisation
tilbød penge for bortførelsen af
og/eller drabet på Barry Seal.
Det blev mig fortalt af Fabio Ochoa junior
Rafael Cardona, og Pablo Escobar.
Han skulle bortføres eller dræbes.
Jeg blev ikke bedt om at gøre det. Jeg fik besked på det.
Regeringen stod på bar bund,
og havde det ikke været for Max Mermelstein...
Så tror jeg aldrig, de havde fanget os.
Han udfyldte hullerne.
De anede ikke, hvor farmen var.
De kendte intet til vores ture. De vidste ingenting.
Max var en del af familien.
Jeg troede ikke, han kunne finde på det.
De kom dagen efter, brød porten op
og beslaglagde huset.
Vi beslaglagde ejendomme til en værdi af
130 millioner dollars i Florida-området.
Max fik Mickey og mig tiltalt.
Da jeg læste anklageskriftet, tænkte jeg: "Hold da op."
Jeg anede ikke, at han faktisk arbejdede
for kartellet.
Jeg anede ikke, Rafa var en del af kartellet.
Jeg siger ikke, jeg slet ikke vidste noget,
jeg siger bare, at ingen kendte omfanget
af Jons forretninger.
Når man tog på ture, hvor man tjente så mange penge,
var man så magtfuld, at ingenting kunne...
Der kunne ikke ske noget.
Når jeg talte med hende, sagde hun: "Nej,
han er ikke stikker."
Jeg sagde: "Han arbejder for politiet.
Derfor holder jeg mig væk. Du havner i fængsel,
og jeg vil ikke med."
"Kom ud til Los Angeles." "Nej," sagde jeg.
"Jeg har det fint her."
Vi fandt et lille hus, de havde lejet.
Vi vidste, hun var på adressen,
så vi dækkede begge indgange og stormede huset.
Jeg gik ovenpå, og der sad hun i sengen og læste i Bibelen.
Jeg gik hen til hende.
Jeg havde selvfølgelig min pistol trukket.
Hun var meget forskrækket.
Man skulle ikke tro,
at hun var en voldelig forbryder.
Jeg sagde: "Hola, Griselda."
Og hun sagde: "No Griselda. Me llamo Betty."
Jeg sagde: "Nej, nej."
Og så gav jeg hende et lille kys på kinden,
som jeg havde lovet de andre betjente
så mange måneder forinden.
Politiet mener, at hun kan stå bag
hele 200 drab.
Hun blev anholdt på sin bopæl.
Et par dage senere blev hendes børn anholdt.
Alt faldt til jorden.
Jeg måtte passe på mig selv.
Alle var i fængsel på nær mig.
Og nu ledte de efter mig.
Den 15. december holdt jeg stadig lav profil.
Pludselig var min bror ved døren.
Han sagde: "Politiet står nedenfor."
Jeg sagde: "Politiet? Hvad vil de?"
"De står nedenfor," svarede han.
Jeg kiggede ned. De havde fire blokvogne med.
Og de tog mine biler.
Jeg havde to Corvetter, en Porsche og en Supra.
De kom op på blokvognene.
Så jeg råbte ned til fyren:
"Hvad pokker gør du med de biler?"
Fyren vendte sig, og han havde en vindjakke på.
Bagpå den stod: "Agent, DEA."
Jeg sagde: "Bare glem det, det er lige meget.
Det er ikke mine biler."
Jeg gik ind i huset igen.
Jeg havde et kg liggende til personlig brug.
Så jeg skyllede et kg kokain ud i toilettet.
Jeg tog min lyddæmper...
Den smed jeg ud i vandet, jeg boede ved bugten.
Pistolen, en .45, beholdt jeg.
De lod en bil stå, det var min kones.
En Mazda. Den rørte de ikke.
Jeg sagde til min bror: "Lad os køre hen og blive arresteret."
Så vi tog elevatoren ned. Det var mørkt udenfor.
Der var ikke nogen. Vi satte os ind i bilen...
Jeg spurgte min bror...
Han sagde: "Der er ikke nogen efter os."
Vi tog ud til lufthavnen. En bil kom kørende.
Det var en lille fyr, han var 167 cm. Han råber mit navn.
"Edward Rivera, du er arresteret."
Jeg lod, som om jeg ikke havde hørt ham.
Jeg gik videre. Nu var han blevet bange.
De vidste godt, hvem jeg var.
Han var alene, han ville være en helt.
Han råbte: "Dig i den røde vindjakke." Jeg vendte mig om.
"Taler du til mig?"
"Ja, du er arresteret."
Jeg spurgte: "Hvorfor?"
"Det får du at vide senere," svarede han.
Jeg begyndte at grine.
"Rend og hop," sagde jeg.
Jeg løb, men hans hund fik fat i mig.
Vi blev varetægtsfængslet i amtsfængslet.
Og jeg har ikke været ude siden.
Efter Max begyndte at samarbejde, gjorde piloterne det også,
jordpersonnellet begyndte at samarbejde,
og alle aflagde vidnesbyrd
og indgik aftaler, så de slap for lange straffe.
Man koncentrerede sig nu om mig,
for jeg havde læsset kokainen på flyet for ham.
De ville give mig 30 år.
Man skulle ikke være et geni
for at regne ud, at det var på tide at komme langt væk.
Jeg var til kautionshøring, og de sagde:
"Du bliver ikke løsladt mod kaution." Og det var det.
En uge senere fik jeg besøg af Dick Gregory og to FBI-agenter:
Joe Washer, som ledte sagen, og en anden agent.
Og de sagde: "Vi vil have fat i Munday."
De var sure over det med nødblusset,
og alt det der...
De mente, han havde prøvet at slå dem ihjel.
Jeg sagde: "Kommer jeg ud på kaution,
så hjælper jeg jer med Mickey." Jeg opsøgte Mickeys bror.
Det gjorde jeg uden at sige det til nogen.
Jeg sneg mig ud i forklædning,
og jeg sagde til Mickeys bror:
"Du må hjælpe mig her.
Jeg fører dem ikke til Mickey,
men i en måned eller to skal de tro,
at jeg skaffer dem Mickey.
Du må samarbejde med mig,
for jeg skal have tid til at få orden i sagerne,
for jeg skrider.
Og jeg skal nok hjælpe Mickey med det, han mangler."
Han havde nemlig brug for papirer.
Han var på flugt og vidste, at jeg kunne skaffe ham papirer.
"Om en uge skaffer jeg dig
de dokumenter, Mickey skal bruge for at få
en ny identitet."
Broren gik så til Mickey som indvilligede.
"Han ved, du ikke stikker ham. Vi gør det."
Det tog en til to uger.
Jeg skulle finde mig til rette.
Heldigvis gik de rundt med mit kørekortsbillede.
Jeg ser mærkelig ud, men det billede var virkelig dårligt.
Jeg havde aftalt
at mødes med Mickeys bror.
Jeg foretog et opkald foran FBI:
"Hej, hvad så?
Vi mødes ovre på Denny's i morgen.
Fint, vi mødes der." Og det gjorde vi.
Han vidste, de fulgte efter mig. Og vi talte sammen.
Jeg havde en mikrofon på,
og de optog alt.
Alt gik, som det skulle.
Jeg tog tilbage til dem. Og fyren sagde:
"Flot, du samarbejder.
Men jeg kan godt sige dig,
at hvis du smutter, skal jeg nok finde dig."
"Hvorfor skulle jeg dog det?"
"Fordi Max siger, at du lyver.
Du vil ikke samarbejde, du vil flygte."
Jeg tænkte, at Max langt om længe
havde fat i den lange ende.
Men det sagde jeg ikke til dem.
Jeg trak sagen i langdrag, og vi førte dem
forskellige steder hen.
Den sidste gang sagde jeg:
"Han har sin bror hos sig
og der kan I snuppe ham."
Jeg havde aftalt med Mickeys bror
at køre ind et sted og møde en fyr, der lignede
Mickey, og når de så ham,
ville alle komme vrimlende.
Det virkede. De stimlede sammen om Mickeys bror
og denne her stakkels fyr, der ikke anede,
hvad der foregik.
De sagde: "Nu har vi dig."
Og Joe Washer sagde: "Det er ikke Mickey Munday."
De gik helt grassat. De kom hen og greb fat i mig.
Jeg sagde: "Hvad mener du?
Jeg gjorde, hvad jeg skulle,
og hvordan kan jeg nu skaffe Mickey til jer?"
Det var sådan, jeg slap af krogen.
Jeg prøvede at samarbejde, men se, hvad der skete.
De sagde: "Vi burde smide dig i fængsel."
Jeg sagde: "Hvorfor? Hvis jeg ville smutte,
havde jeg gjort det.
I sagde, I ville hjælpe mig, og jeg prøvede at hjælpe jer.
Jeg skal for retten i Tampa,
og jeg skal nok dukke op.
I har bare at hjælpe mig."
"Fint."
Da min retssag startede, var jeg over alle bjerge.
Jeg skred tre dage, før den gik i gang.
Jeg tog til Colombia.
Jeg havde mange penge i Panama
og i Colombia, så det var ikke et problem.
De sendte et fly efter mig.
Jeg tog til Colombia, og i en uge gik alt helt fint.
Jeg boede på en af Rafas farme.
Det var fantastisk. Der var tjenestefolk,
der var kvinder,
lækker mad, der var en kok.
Men så en dag
vågnede jeg en morgen
og fik at vide, at jeg skulle ud i bilen.
Vi begyndte at køre, og pludselig hørte jeg...
Jeg så mig omkring, og overalt var der
agenter, der stod og skød på bilen.
Rafas folk skød mod agenternes biler.
Vi kom væk, og jeg blev ført til en anden farm.
Sådan fortsatte det i flere uger.
Den amerikanske regering
lagde virkelig pres på colombianerne. De sagde:
"I får ikke flere penge."
Så de prøvede
at slå ned på os på en lidt halvhjertet måde.
Myndighederne prøver nu at øge samarbejdet
mellem Amerika og Colombias ordensmagter.
Udenrigsministeriet må sørge for,
at alle lande med narkoeksport ved,
at vi vil genoverveje vores forhold til dem,
alt efter om de arbejder på at få ryddet op i narkoverdenen.
Så krigen rykkede til Colombia,
og jeg blev hele tiden flyttet rundt.
Til sidst sagde jeg til Mike: "Det er for sindssygt.
Jeg skulle være blevet i fængslet."
Der lød skud i gaderne hver dag.
Jeg havde venner i Mexico, så jeg tog dertil,
og de sagde: "Du kan blive mexicansk statsborger
og bo hernede."
Så jeg boede der et stykke tid, og det var fint.
Men regeringen ville bare ikke lade det ligge.
Man begyndte med tv-udsendelserne om Amerikas mest eftersøgte.
De viste et billede af mig
og tilbød dusører til alle, der kunne hjælpe dem.
Der vidste jeg, at jeg var færdig,
for de tilbød penge,
og mexicanerne havde jo ingenting.
Det var kun et spørgsmål om tid.
Jeg kom i fængsel dernede,
men de gav mig en kok, tre celler,
de installerede køleskabe og lod mig opføre et træningslokale.
Jeg blev der i 11 måneder, imens jeg kæmpede mod regeringen,
men jeg endte med at tabe,
og jeg blev udleveret til USA.
Jeg indgik en aftale og blev idømt 15 år,
hvilket for mig var, Jeg troede,
at jeg ville få fem år,
men det var ønsketænkning.
Jeg kan huske den dag, han
sad i den stol derovre og græd som et lille barn,
fordi han måtte forlade alt, han elskede.
Jeg har kun mig selv at takke.
Når tiden kommer, er der intet at stille op.
Som narkohandlere blev stillet for retten,
dømt og fængslet, skete der noget bemærkelsesværdigt.
De forretninger, de havde været kunder i,
begyndte at uddø.
Alle natklubberne lukkede,
bilforhandlerne gik konkurs,
juvelbutikker drejede nøglen om. Og det kollaps
skabte nye muligheder.
Den Magiske By Vender Tilbage
Miamis økonomi havde været underlagt spekulanter,
der tjente mange penge på narkohandlen.
Bilforhandlere, der havde set salgstallene gå fra
20 millioner om året til 60 millioner om året i 10 år,
havde et overskud
på omkring en halv milliard dollars.
Kokainen trak mange penge til byen.
Tooghalvfems multinationale virksomheder har flyttet
deres sydamerikanske hovedkvarterer til steder som Coral Gables.
Jeg tror, at latinamerikanske investeringsfonde blev tiltrukket
af det amerikanske bankvæsens relative sikkerhed.
Dette er det sted i Amerika,
der ligger tættest på Latinamerika,
derfor blev det et finanscentrum.
De foretrækker South Florida, når der skal bruges penge,
slappes af eller gøres forretninger.
Miami forsøger at blive en international by,
og man prøver at udvide sig økonomisk
via international bankvirksomhed.
Miami oplever en kæmpe vækst.
Mange af de penge var kokainpenge,
men jeg ved ikke, om det var kædet sammen,
eller om det ene var en følge af det andet.
Kokainen byggede det halve Miami.
Den byggede højhusene, den byggede skyskraberne.
Jeg var på vej på arbejde og kørte ud på Interstate 95,
hvorfra der er udsigt over Miami centrum.
Jeg kunne tælle
toogtyve byggekraner i horisonten.
Det var dem, man kunne se, og jeg sagde:
"Gad vide, hvor meget af det er købt med narkopenge."
På mange måder reddede narkohandlen Miami.
Mange af de bygninger, man ser derude,
blev købt og betalt for med narkopenge.
Narkohandlen fik Miami på landkortet.
Der er ingen parallel til Miami i 70'erne og 80'erne,
det skulle lige være Chicago i de brølende 20'ere.
Byen fik en ny kulturel betydning.
Man tænkte på Casablanca på grund af de internationale intriger.
Byen blev det nye Casablanca, et sted,
hvor man kunne mærke faren i luften, men ikke komme til skade.
Miami er blevet eksotisk, glamourøs,
ja, selv en smule farlig.
Den havde det hele.
Og så kom tv-serien Miami Vice.
Byens ledere var forfærdede
over den colombianske narkokrig, Mariel, og alt det der.
Men nu kom der en tv-serie,
der ville handle om alle de ting.
Det handler om turister, og om denne serie
vil få dem til at holde sig
fra Miami Beach i South Florida.
Men det, serien faktisk gjorde,
var at forherlige Miami.
Der var ingen jordfarver, alt blev optaget i lyslilla,
akvamarin og andre smukke farver.
Den gjorde byen til et tiltrækkende sted,
og pludselig var Miami et yndet turistmål igen.
Turismen er steget.
Der er sket en forandring.
South Beach har for eksempel undergået en kæmpe forandring.
Modelbureauerne kom til South Beach,
alle flokkedes til området.
På et af Amerikas mest berømte og feterede feriesteder
er det pludselig blevet forår igen.
Miami Beach er tilbage.
Dens brede, hvide strande er endnu engang en legeplads.
Tidligere var her bare ældre mennesker.
Det var et dårligt kvarter.
Og nu er her dejligt.
Så på en mærkelig måde har det henover årene
måske hjulpet på turismen.
I den henseende er det et mærkeligt sted.
Bare vi havde oplevet en opblomstring,
uden så mange havde behøvet at dø.
Jeg kunne godt have undværet det,
og det kunne mange andre, der ikke
nød godt af de enorme pengesummer,
der kom til lokalsamfundet også.
Der var for mange følgeskader.
Jeg elsker stadig Miami,
men allerhøjest elsker jeg mindet om byen, som den var
før kokainkrigen.
Hvor høj en pris skal man betale for en ny skyline?
Hvor mange skal dø for en funklende skyline?
Det var ikke prisen værd. For mange liv gik tabt.
CENTAC 26 var en stor succes,
og jeg tror, at i afdelingens succes
lå også dens afslutning.
Raul var CENTAC 26, og da han forlod afdelingen,
var det frygteligt.
Jeg forlod CENTAC, ikke på grund af én
men flere efterforskninger, der havde mig som mistænkt.
Han blev beskyldt for en form for usømmelig
omgang med en meddeler.
Jeg blev efterforsket af
alle agenturer, der kunne kravle og gå i Dade County
på grund af beskyldninger mod mig,
der var blevet fremsat af folk, jeg havde sat i fængsel.
Han lagde liv og sjæl i den afdeling.
Ingen tvivl om det.
Jeg blev fuldkommen renset for mistanke
i alle efterforskningerne.
Jeg fik at vide, at problemet var,
at jeg havde været for langt fremme i skoene.
Jeg mistede min tro på styrken, trak mig tilbage
og blev privatdetektiv.
Heldigvis er forretningen gået godt,
og jeg har det godt med, hvor jeg er.
Efter Raul Diaz trak sig tilbage fra politiet,
blev han hyret som privatdetektiv
af forsvaret for betjentene fra hændelsen ved Miami-floden.
Jeg kom kun tilbage, fordi jeg ikke havde noget valg.
Jeg glemmer aldrig dagen, jeg blev løsladt.
Jeg tjekkede ind på Surfcomber,
og da jeg vågnede næste morgen, tog jeg på stranden.
Jeg lå i sandet, da en pige kom op af havet.
Da hun kom gående,
så jeg, at hun var topløs.
Og der havde jeg været i fængsel
i 11 år, og jeg så på pigen,
og jeg tænkte, åh gud.
Jeg blev bange og løb tilbage til mit værelse,
og jeg gik ikke ud igen
i en dag. Jeg kunne ikke forstå,
hvad der var sket. Hele verden
havde forandret sig.
Jon Roberts blev løsladt i oktober 2000.
Som betingelse for sin løsladelse vendte han tilbage til Miami.
Mange af dem, jeg kendte,
de er her ikke mere.
De venner, jeg voksede op med,
de er alle døde.
De blev dræbt.
Rafa Cardona Salazar blev skudt ned
i den bilforhandler, han ejede i Medellin.
Jeg mistede ni år af mit liv,
og jeg skal stadig rapportere til min tilsynsførende.
Mickey Munday flygtede i seks år,
til han blev fanget af U. S. Marshals i 1992.
Han blev løsladt i 1999.
Fortryder jeg noget?
Ja, vi ødelagde manges liv.
På grund af det, vi lavede, mistede mange af mine venner
meget tid, fordi de røg i fængsel.
Det værste, jeg mistede,
ud over tiden, var, at imens jeg var på flugt,
mødte jeg en dejlig, ung kvinde.
Men jeg mistede hende på grund af det her.
Jeg havde aldrig mødt nogen som hende før.
Måske er jeg en dag så heldig
at finde noget lignende, men jeg ved det ikke.
Hun var det sværeste at tage afsked med.
Men man kan selvfølgelig også sige,
at jeg aldrig havde mødt hende, hvis jeg ikke var på flugt.
Havde jeg ikke min søn,
ville jeg måske stadig prøve
at tage røven på regeringen.
Men nu er de så langt fremme på alle områder,
og jeg vil ikke i fængsel igen,
så mit liv ser helt anderledes ud nu.
Max Mermelstein var det vigtigste vidne
i sagen mod Medellin-kartellet.
Han indgik i vidnebeskyttelsesprogrammet,
indtil han døde af cancer i 2008.
På det tidspunkt var det et fantastisk eventyr.
Vi gjorde ting, som man slet ikke kunne forestille sig
kunne lade sig gøre.
Vi oplevede mange ting.
Det ville tage mig en måned at være tilbage på toppen,
men det er ikke det værd.
Jon Roberts døde af cancer i 2011.
Mr. Perez, De står tiltalt for tre tilfælde af overlagt mord.
Ingen kaution.
Mange af de kriminelle fra Mariel, som blev arresteret
i starten og midten af 80'erne,
blev idømt fængselsstraffe på 10, 15, 20 år.
De bliver løsladt nu.
Under de rette omstændigheder
kan ingen vide, hvad han kan finde på.
Jeg blev ringet op af en herre,
der skulle bruge en løgnedetektortest.
Vi mødes et par dage senere, og han spørger:
"Er du den Nelson Andrew,
der engang var drabsefterforsker?"
Jeg svarede ja. Og han sagde: "Kan du ikke huske mig?"
Det kunne jeg ikke.
Han sagde: "Jeg er lige blevet løsladt.
Jeg sad inde i 15 år på grund af dig."
Miguel Perez blev løsladt fra fængslet d. 4. marts 2008.
Han er på fri fod.
Det er skræmmende.
Jeg kom til Miami, hvor jeg kendte mig skyldig i tre mord.
Han fik livstid for alle tre tilfælde. De afsones sideløbende.
Jeg har været her lige siden.
Rivi indvilligede i at vidne mod Griselda Blanco
for at undgå dødsstraf.
Da han blev meddeler og fortalte os alt
om alle disse forskellige drab,
og hvordan hun stod bag, da var hun færdig.
Hun var vores John Gotti.
Og Rivi var Sammy "The Bull" Gravano.
Rivi blev opgivet som vidne,
efter han angiveligt havde telefonsex med sekretærer
hos Miamis offentlige anklager.
Griseldas sag blev overflyttet til Orlando i Florida.
Anklageren i Orange County
opgav Griseldas mordtiltaler i bytte for en tilståelse.
Ingen fortjener dødsstraf mere end hende.
Hun burde sidde på dødsgangen.
Men jeg kan trøste mig ved,
at hun stadig vil sidde i fængsel, når jeg går på pension.
Jeg kan ikke sige hvor længe,
men hun vil sidde i fængsel,
så længe jeg er ved politiet.
Politiassistent Al Singleton gik på pension
fra Miami-Dade politi d. 30. juni 2003.
Griselda Blanco blev løsladt fra fængslet d. 3. juni 2004.
Den 7. juni 2007 blev Griselda deporteret til Colombia.
Griselda Blanco var en 69-årig
mor til fire, der her ses på et af sine
mange forbryderfotos, er nu død.
Hun blev skudt ned af en attentatmand på motorcykel,
netop som hun forlod en slagterforretning
i Medellin i Colombia.
Hun kan have stået bag hele
200 henrettelser i Miami, New York,
og Irvine i Californien.
Den 4. september 2012
blev Griselda Blanco dræbt i Medellin i Colombia.
Hun havde så mange fjender, at det er utroligt, hun holdt så længe.
I morges var lejemorderen
Jorge Ayala tilbage i retten
i håb om at få sin fængselsstraf reduceret.
Dommeren afviste os.
Der kommer ikke en høring i sagen om,
hvorvidt den offentlige anklager
har brudt sit løfte om at anbefale prøveløsladelse
til Jorge efter 25 år i fængsel.
Man har ikke holdt sine løfter til mr. Ayala.
Jeg ved ikke, om det er det ry,
som kokainens cowboys har, men hvad det end er,
bøder Jorge for det, selv om han har holdt sin aftale.
Han har sat sit eget og sin families liv i fare
ved at gå imod de colombianske karteller
og vidne imod dem tilbage i 80'erne og 90'erne.
Og nu man ikke kan bruge ham længere,
og fordi han angiveligt har talt i telefon med
eller har haft telefonsex med
nogle af anklagerens sekretærer,
så vil man kaste ham for ulvene
og lade ham dø i fængslet.
Blot på grund af nogle samtaler,
der fandt sted for 20 år siden.
Folk må komme videre.
Jorge fortjener den aftale.
Han fortjener ikke at dø i fængsel.
Han har sonet for sine forbrydelser.
RETSMEDICINER
DR. JOSEPH H. DAVIS RETSMEDICINSK INSTITUT
TIL MINDE OM DR. JOSEPH DAVIS 1924 - 2013